Лопе де Вега
Фуенте Овехуна

Превод от испански: Никола Инджов, 1972

chitanka.info

Действащи лица:

Крал Дон Фернандо

Кралица Доня Исабел

Дон Родриго Телиес Хирон — магистър на Ордена на Калатрава

Дон Манрике — магистър на Ордена на Сантяго

Фернан Гомес де Гусман — командор на Ордена на Калатрава

Лауренсия — дъщеря на Естебан

Фрондосо — син на Хуан Рижият

Паскуала и Хасинта — селянки

Ортуньо и Флорес — слуги на командора

Естебан и Алонсо — алкалди (кметове) на Фуенте Овехуна

Хуан Рижият, Менго, Барилдо — селяни

Леонело — студент

Симбранос — войник

Двама съветника — членове на градския съвет на Сиудад Реал

Съветник — член на общинския съвет на Фуенте Овехуна

Селяни и селянки

Войници

Музиканти

Свита

Действието става във Фуенте Овехуна и на други места

Първо действие

Първа сцена

Дворецът на магистъра на Калатрава в Алмагро

Командорът Фернан Гомес, Флорес, Ортуньо

Командорът:

Магистърът уведомен

ли е, че съм в града?

Флорес:

Да, знае,

че сте пристигнал.

Ортуньо:

Но нехае,

надува се.

Командорът:

Дори пред мен —

Фернандо Гомес де Гусман?

Флорес:

Неопитен е той е млад…

Командорът:

Макар че тук съм непознат

по име, трябва моя сан

на командор да уважава!

Ортуньо:

Подучват го в неверен час

да бъде неучтив към вас.

Командорът:

Ще свърши всичко зле тогава.

Със ключа на любезността

отварят се за миг вратите

на благосклонността. Враждите

се раждат с неучтивостта.

Ортуньо:

Да беше малко подразбрал,

че го презират, че го мразят,

в калта че искат да го сгазят —

по-скоро сам би пожелал

да влезе в гроба — пред позора

тъй троснато да се държи

и с нагъл жест да унижи

достойни, благородни хора.

Флорес:

Какво ужасно положение!

Да чакаш тука, да стоиш

без думица да промълвиш!

Загубваш всякакво търпение!

При среща между равноправни

безсмислица е грубостта,

но тирания става тя,

възникне ли между неравни!

А всъщност как това момче

да ви засегне ще посмее?

Навярно просто не умее

сърцето ви да привлече?

Командорът:

Щом на гърдите му стои

светият кръст на Калатрава,

щом носи меч — добрите нрави

е длъжен той да усвои!

Флорес:

Да няма някаква сплетня?

Ще трябва тя да се разсее!

Ортуньо:

Ако се върнем — по-добре е.

Командорът:

Не, всичко днес ще изясня!

Втора сцена

Същите, магистърът на Калатрава и свитата му

Магистърът:

Фернандо Гомес де Гусман,

аз моля да ме извините,

току що каза ми вестител,

че сте пристигнали на стан

в града ни.

Командорът:

Имам основания

да се оплача. Чаках друг

прием. Достоен! Ние тук

сме хора с благородни звания:

магистър сте на Калатрава,

а аз — ваш командор, слуга

покорен ви и досега.

Магистърът:

Аз ви очаквах със такава

любов! Дано ви утеши

прегръдката ми!

Командорът:

Да, признавам,

че тая почит заслужавам!

Додето папата реши

да ви признай за пълнолетен,

в най-трудни мигове на вас

живота си обричах аз!

Магистърът:

Така е, командоре, ето —

пред кръста давам клетва свята:

като баща сте вий за мен!

Командорът:

Съм вече удовлетворен

от тези думи!

Магистърът:

За войната

какво се чува?

Командорът:

Позволете

да ви разкажа всичко. Знам,

че вий ще разберете сам

дълга си.

Магистърът:

Слушам, говорете!

Командорът:

Родриго Телиес Хирон,

велик магистър, възвисен

до този сан от смелостта

на вашия родител, който

се сам отрече преди осем

години от властта, отстъпи

ви свойто звание Магистър

на Калатрава — чест висока,

която беше потвърдена

от командори и крале.

Пий Втори, папата пресветъл,

благослови я с папска вула,

а пък приемникът му Павел

застави дон Хуан Пачеко —

велик магистър на Сантяго,

да управлява с вас ведно.

Сега, когато дон Хуан

умря, поели еднолично

властта, макар и много млад,

узнайте, че честта изисква

да се намесите и вие

във битката, която водят

безстрашно вашите васали!

Подир смъртта на дон Енрике

Четвърти — кралят на Кастилия,

Алфонсо — кралят португалски,

законно чрез жената своя

държавата му наследи,

ала за нея претендира

чрез Исабел самият дон

Фернандо, принцът Арагонски!

Та против него в тоя спор

са вашите васали. Те

не виждат никакви причини

да се съмнявам във правата,

наследствените, на Хуана,

която братовчедът ваш

държи сега под своя власт.

И аз съветвам ви едно:

веднага рицарите горди

на Калатрава съберете,

развейте знаме и победно

нахлуйте в Сиудад Реал,

въздигнат като стража между

Андалусия и Кастилия.

Войска голяма не ви трябва,

за да превземете града:

единствената му защита

са граждани цивилни, още

идалговци там двама-трима,

които тачат Исабел

и кланят се на дон Фернандо.

Родриго, вече ви е време

по мъжки начин да внушите

смирение и страх на всички

мърморковци, които казват,

че аленият кръст е тежък

за вашите плещи момчешки.

Но погледнете! Всеки граф

на Уруеня, всички ваши

предшественици се надигат

от гробниците си и сочат

победоносни бойни лаври!

Там са маркизите Виленя

и други храбри пълководци,

тъй многобройни, че едва ли

на славата крилата могат

нагоре да ги възнесат!

Вадете бойния си меч!

Да се обагри с вража кръв,

да стане ален като кръста

на вашите гърди! Защото

не мога аз да ви наричам

на аления кръст магистър,

додето мечът ви е чист

и неокървавен в сражение!

Защото кръстът на гърдите

и мечът на бедрото трябва

да светят аленочервени

като кръвта! Защото трябва

да убедите всички вие,

че сте безсмъртната издънка

на своя горд и славен род!

Магистърът:

Аз честната си дума давам,

че в справедливата война

със рицари и знамена

пред своя орден се възправям!

И щом е нужно, ще замина

на бой към Сиудад Реал

и като мълния без жал

стените му в прахта ще срина!

Да видим някой ще твърди ли,

че е страхлива младостта,

и че на чичо със смъртта

са свършили и мойте сили!

В жестока и сурова сеч

и в грохота на бойна слава

от пурпура на Калатрава

ще взема цвят за моя меч!

Войници имате ли вие?

И годни ли са те за бой?

Командорът:

Да. Твърде малко са на брой,

но всеки като лъв се бие.

Те чакат само ваша дума

да тръгнат в битките! Пред тях

врагът ще бяга луд от страх!

Но от Фуенте Овехуна

войници други не търсете,

във войнствен дух там не пламтят,

там знаят само да орат

и да се грижат за овцете!

Магистърът:

Там ли живеете?

Командорът:

На мен

е поверена там земята

и там е моят дом. Войската,

покорна на дълга свещен,

очаква бойния ви зов!

Магистърът:

Днес ще ме видите на коня

със копие, в желязна броня,

за славни подвизи готов!

Трета сцена

Площадът във Фуенте Овехуна. Лауренсия и Паскуала.

Лауренсия:

Дано се вече не завърне!

Паскуала:

Аз мислех, че щом тръгне той

в далечен път на кървав бой,

скръбта и тебе ще обгърне!

Лауренсия:

Дано забрави пътя към

Фуенте Овехуна!

Паскуала:

Мила,

дано сега да съм сгрешила,

но колко като тебе съм

до днеска виждала! Сърцето

е благородно меко, знай!

Лауренсия:

О, не, сърцето ми е май

по-твърдо и от дъб столетен.

Паскуала:

Преди от извора да пия,

не плюя в тъмната вода!

Лауренсия:

Аз отказа ще потвърдя!

Пред никой нищо аз не крия!

Не съм жена за командора,

пък и жена не търси той.

Или е друг съветът твой?

Паскуала:

Не!

Лауренсия:

Как ще понеса позора?

Момичетата подлудяха

от ласкавите му слова.

Какво се случи след това?

От срам едва ли не умряха.

Паскуала:

Ще бъде чудо, ако можеш

да се спасиш от тоя звяр!

Лауренсия:

За всяка болка има цяр

и ти напразно се тревожиш.

Сърцето ми не ще смути.

Цял месец се измина вече,

откакто с дарове и речи

се мъчи да ме прелъсти.

Чрез Флорес той ми обеща

чудесна рокля, огърлица

ми прати с хитрата лисица

Ортуньо… А какви неща

говореха те полугласно

за любовта му! Но от тях

наместо страст ме хвана страх!

Не ще успеят, не!

Паскуала:

ужасно!

Къде успяха този път

да те пресрещнат?

Лауренсия:

Край реката

преди три дни.

Паскуала:

Ах, ти, горката!

Боя се, че ще те склонят!

Лауренсия:

Кого?

Паскуала:

Не баба ти…

Лауренсия:

Мълчи!

Аз вкусно пиле съм, така е,

но командорът нека знае:

щом хапне — ще му загорчи!

Аз предпочитам, Паскуала,

да стана рано сутринта

и къшей хляб върху жарта

да туря със сланинка бяла.

А после колко е приятно

самичка тайно в тоя час

да пийнеш — както правя аз —

две глътки вино ароматно!

На обед пък не е беда

да гледаш как месото плава

сред зелето и се сварява

посред накъдрена вода!

След път щом връщаш се дома,

вечерята додето стане,

да си похапнеш патладжани

с парче сланинка пак — нима

не е чудесно?… А щом светне

небето с ясен звездопад,

да щипнеш едър грозд!… От град

пази го, боже всеприветни!

Знай, по̀ обичам аз това,

а не лукавствата, които

ни ги предлагат упорито

с безброй нагиздени слова

и обещания мъжете,

в страстта когато запламтят!…

А ни захвърлят насред път,

когато паднем им в ръцете!

Познавам подлия им нрав —

щастлива лягаш вечерта,

а като станеш сутринта,

обзема те и срам, и гняв!

Паскуала:

Уви, мъжете са такива.

Разлюбят ли те — начаса

те по-неблагодарни са

и от онези врабчета сиви.

Когато зима студени,

лети в прозореца врабчето,

кълве трохи, мете с крилцето

и моли: „Вътре ме пусни!“

Но пролетта като повей

и грейнат нивите зелени —

прощавай, ний сме разделени,

ни благодарност, ни здравей!

Навред подскачат — подлеците! —

и даже „Махай се!“ крещят.

Така мъжете се държат,

когато втръснат им жените.

Били сме им душата ний,

живот, и сън, и лъч небесен.

А после? Начинът е лесен:

„Пусни ме“ става „Напусни“.

Лауренсия:

На мъж не бива да се вярва!

Паскуала:

Ти мислиш също като мен!

Четвърта сцена

Същите, Менго, Барилдо, Фрондосо

Фрондосо:

Барилдо смята всеки ден

във спор безкраен да ни вкарва.

Барилдо:

Но днеска има между нас

кой да отсъди безпристрастно!

Менго:

Добре, добре, ала съгласно

облога всеки тук от вас —

ако спечеля — ще плати

това, което уговорим.

Съгласен съм така да спорим!

Барилдо:

Съгласен съм и аз. Но ти

какво залагаш?

Менго:

Таз триструнна

гъдулка. Аз не бих я дал

и за хамбар, препълнен цял

със жито! Дваж по-скъпо струва!

Барилдо:

Викни съда!

Фрондосо:

Добре дошли,

прекрасни дами!

Лауренсия:

Ние двете —

прекрасни дами?

Фрондосо:

Позволете,

приказват всички тъй, нали?

Днес бакалавърът навред

лиценциат се назовава,

и едноок слепецът става,

и кривогледът — разноглед,

недъгав куция наричат,

умник — надутия глупак,

а немарливия — добряк;

за грубияна пък обичат

да казват: е, войнишки нрав!

Големите уста са страстни,

а малките очички — ясни,

подлецът бил човек дребнав,

натрапникът бил мъж забавен,

бъбривият — голям мъдрец,

непоносимият — храбрец,

изгоненият — изоставен;

познатия зоват другар,

страхливеца — свенлив, кракът

голям — опора в дълъг път,

а глупостта — особен чар;

на сериозност е проява

мърморенето с важен вид,

за мъж достоен и мастит

плешивият навред минава;

наричат наглия правдив,

а тежко болния — настинал,

сънливия — неотпочинал,

а стиснатия — пестелив;

ревнивеца зоват го бледен,

хитреца — твърде находчив,

побъркания — изменчив,

а гърбавия — поприведен.

Сега усетихте ли вече,

че в най-изискан стил и вас

„прекрасни“ ви нарекох аз?

Лауренсия:

Фрондосо, във града далече

говорят тъй, но има тук

сред пасища, поля и ниви,

за хора, не така учтиви,

и речник, мъничко по-друг.

Фрондосо:

Кажи да чуем!

Лауренсия:

Изведнъж

по-инакви нещата стават…

Например, скучен назовават

тук всеки сериозен мъж,

наричат скромния безличен,

нахалния — роден с късмет,

безмълвния — от страх обзет,

учтивия — меланхоличен;

изобличителят е враг,

съветващият е досаден,

и съдията — безпощаден,

и милостивия — глупак;

благоразумния зоват

хитрец, сърдечния — ласкател,

а християнина — мечтател

за райския живот отвъд!

Да казваш правдата — това е

непредпазливост, да търпиш —

то значи много се боиш;

нещастен ли си — то се знае:

за всичко си виновен сам!

Когато честна е жената

ще кажат: няма ум в главата;

щом вярна е — недъг голям

у нея има, но го крие!…

Е, стига толкова!… поне

разбрахте ли ме или не?

Менго:

Цял дявол!… Страх да те побие!

Барилдо:

Говори доста умно тя.

Менго:

Когато попът във купела

кръщавал те една неделя,

не са премерили солта!

Лауренсия:

Но нещо спорехте? Кажи!

Фрондосо:

До спор достигнахме накрая.

Послушай…

Лауренсия:

Ще се постарая.

Фрондосо:

Внимание ни окажи!

Лауренсия:

Аз слушам вече с интерес!

Фрондосо:

В ума ти имам вяра много

и искам да отсъдиш строго.

Лауренсия:

Добре! Какъв е спорът днес?

Фрондосо:

Аз и Барилдо с Менго спорим.

Лауренсия:

И за какво?

Барилдо:

Отрича той

Неща най-очевидни.

Менго:

Стой!

Лъжи не искам да говорим!

Аз съм за правдата!

Лауренсия:

В туй няма

съмнение. Каква е тя?

Менго:

Не съществува любовта!

Лауренсия:

Пресилваш.

Барилдо:

Глупост и измама!

Та без любовната омая

как съществувал би света?

Менго:

О, ако можех да чета,

щях философия да зная!

Ала безспорно е все пак,

че елементите враждуват

в природата и се редуват

във нея вечно ден и мрак,

вода и суша, пек и мраз…

В нас тая битка се пренася

и в жизнения път тя внася

кръв, жлъчка, флегматичност, страст.

За любовта там място няма!

Барилдо:

Не, Менго, тука и отвъд

живее всеки миг светът

в една хармония голяма.

Хармонията е любов.

И от любов се направлява,

и движи, и преобразява

животът — стар и вечно нов!

на всичко коренът е в нея!

Менго:

Аз не отричам любовта

в природата и знам, че тя

във всичко и навред живее.

Животът ни е подчинен

на нея. Всичко се изгражда

от неин глад и нейна жажда,

тя е у теб, тя е у мен,

на всекиго трепти в сърцето,

събужда вяра, дава сила

и от бедите е закрила!

Щом удар застраши лицето,

ръката се издига в миг,

за да го защити. Краката,

когато стигне ни бедата,

понасят ни без шум, без вик

и тялото ни те спасяват;

щом духне вятър, дигне прах —

очите са опасност! Тях

клепачите пък защитават.

Естествена любов е то.

Паскуала:

Какво тогава ни задяваш,

щом любовта и ти признаваш?

Напразно спорите!

Менго:

Защо?

Аз казвам: всеки в тоя свят

обича себе си и няма

любов от тая по-голяма!

Паскуала:

Ти лъжеш и ме хваща яд!

Мъжът с какво ще покори

любимата си? Със внимание,

със думи, песни, обожание!

Щом дойде пролетта, дори

и зверовете търсят нежност!

Менго:

Но всичко туй — отбележи! —

е себелюбие!… Кажи,

какво е любовта?

Лауренсия:

Стремежът

към красотата.

Менго:

И защо

стреми се тя към красотата?

Лауренсия:

Да й се наслади!

Менго:

Нещата

са ясни: любовта гнездо

за радост търси. Тъй ли?

Лауренсия:

Да.

Менго:

Е, не излиза ли тогава,

че търси да се наслаждава

егоистично любовта?

Лауренсия:

Да, Менго ти ме убеди.

Менго:

Човек сам себе си обича

и именно това нарича

любов!

Барилдо:

Свещеникът твърди

във проповед от свят амвон,

че имало любов, когато

единствено ценим душата —

тъй учел някой си Платон.

Паскуала:

Навлязохме във сложни теми,

които мъчат всеки ден

и най-големия учен

в училища и академии

и в разни университети.

Лауренсия:

Ти, Менго, гледаш на света

с особен взор, но любовта

дано ти пощади сърцето!

Менго:

А ти обичаш ли?

Лауренсия:

Честта си!

Фрондосо:

Да те накаже с ревност Бог!

Барилдо:

Е, кой е прав?

Паскуала:

За тоз облог

попитай хора беловласи,

клисарят нека или попът

да съдят спора ви докрай.

Тя още любовта не знай,

аз също нямам още опит,

не съм изгаряла от страст!

Фрондосо:

Как тя презира всички нас!

Пета сцена

Същите и Флорес

Флорес:

Да ви закриля Бог!

Паскуала:

Слугата

на командора!

Лауренсия:

Ястреб зъл,

но с кротък вид!… Ти си дошъл,

изглежда, отдалеч?

Флорес:

Войната

завърши! Аз се връщам пръв!

Лауренсия:

А дон Фернан?

Флорес:

И той е тука!

Войната свърши със сполука,

макар платена с много кръв!

Фрондосо:

Как мина битката?

Флорес:

Ще мога

подробно всичко да разкажа,

защото аз бях очевидец.

За да поеме в боен поход

към оня непокорен град,

наречен Сиудад Реал,

безстрашният магистър бързо

събра от своите васали

двехилядна войска пехота

и триста конника. Повика

той и монасите във строя,

защото аленият кръст

дори монаха задължава,

макар че е с духовно звание,

да тръгне в битката, когато

с неверници се води тя.

Излезе юношата горд,

облечен в мантия зелена,

на китките — с блестящи гривни,

прихванати от шест верижки

под спуснатите му ръкави.

Бе конят му петнистобял,

огромен, силен, пил вода

от славната Гвадалквивир,

и пасъл росната трева

край бреговете й. С ресни

опашката му бе красиво

заплетена, а бели ленти

трептяха в къдравата грива,

великолепно съчетани

с петната в лъскавата кожа.

Фернандо Гомес бе възседнал

млад дорест кон със черна грива,

с муцуна, от снега по-бяла.

Облечен беше командорът

със турска ризница, с нагръдник

и със искряща гръдна броня.

Със бели трепкащи пера

бе шлемът увенчан. В ръка

държеше копие, което

бе прикрепено със една

червенобяла лента. Леко

разклащаше го — и не копие,

а сякаш ствол на бряст държеше,

оръжие, с което страх

вселява до Гранада чак!…

А Сиудад Реал прие

сражението… Обяви,

че той кастилската корона

признава и ще защити

владенията й докрай.

Започна битката! Проникна

магистърът във крепостта

и заповяда да изколят

бунтовниците и ония,

които хулеха честта му.

На всеки гражданин цивилен

той нареди да се постави

намордник на устата, после

насред площада всеки бе

с камшици бит до изнемога.

Сега там всички се страхуват

от него и го славят. Всеки

разбрал е вече, че когато

от Африка към нас се вдигнат

на поход маврите — ще има

защитник, който е способен

да счупи с аления кръст

железния им полумесец!

Магистърът с голяма почит

и дарове обсипа всички,

и — то се знае — командора.

За себе си не задържа

от плячката дори петак —

раздаде всичко на войската…

Но ето, музика се чува,

пристига тука дон Фернан!

О, нека с радост го посрещнем,

със песни, с благопожелания —

това са най-добрите лаври

за идващия със победа!

Шеста сцена

Същите, Командорът, Хуан Рижият, Естебан, Алонсо, Ортуньо, музиканти, селяни

Музиканти (пеят):

Да живее дон Фернан,

славния ни командор!

Покорител на земи,

победител на врага!

Слава на рода Гусман!

Слава на рода Хирон!

Той е кротък в мирно време,

скромен, тих и справедлив,

но съсече много маври —

едри, яки като дъб!

Идва като победител

днес от Сиудад Реал,

във Фуенте Овехуна

носи вражи знамена!

Да живее командора

дон Фернандо Гомес!

Командорът:

Да ви закриля Бог! Благодаря ви

и обичта ви ще запаметя!

Алонсо:

Тя е нищожна част от любовта,

която командорът заслужава!

Естебан:

Фуенте Овехуна, общината,

и всички ние молим ви със жар

ведно с привета ни и този дар

вий да приемете. Не сме богати,

но Бог от бедност все пак ни избави,

затуй, изпълнен с чувства най-добри,

реши градецът да ви подари

два коша грънци — лъскави и здрави,

туй стадо гъски — вижте ги, и те

сега се дигат и глави възправят,

победата ви сякаш да прославят!

А ето и месо — и десетте

прасета са прекрасно осолени

по начин, от дедите ни познат,

и кожицата има аромат

на ръкавици, с амбра напоени.

А тук — петли, сто чифта хубавци!

А тука пък — кокошки, все големи,

в съседните села сега без време

оставили петлите си вдовци!

Ний нямаме жребци, златоковани

оръжия, но в тоя час сега

по-нужен ви е верният слуга,

отколкото претъпкани колчани…

Все пак със златото се мерят

и меховете вино. Щом вървят

войниците със тях на дълъг път —

отстъпват враговете и треперят!

Помага много виното във боя!

Тук има сирене, а тук за вас

и нещо лично съм донесъл аз…

Да ви е сладък хляба и покоя

след битката!… Не ни корете строго,

троха е всичко туй пред любовта

към вас!

Командорът:

Благодаря ви, господа!

Бъдете здрави! И на всички — сбогом!

Алонсо:

Да беше селската камбанария

от злато или да блести

тоз кипарис пред градските врати

от бисери — тогава щяхме ние

достойно да се отплатим!… Простете

ни тия дарове, но… няма как…

Командорът:

Вървете си! Благодаря ви пак!

Естебан:

Певци! Отново песента почнете!

Музиканти (пеят):

Да живее дон Фернан,

славния ни командор!

Покорител на земи,

победител над врага!

(Алкалдите, селяните и музикантите излизат)

Седма сцена

Командорът, Лауренсия, Паскуала, Ортуньо, Флорес

Командорът:

Почакайте тук вие двете!

Лауренсия:

Какво желаете, сеньор?

Командорът:

Надменността във твоя взор

отново, звяр прекрасен, свети!

Лауренсия (към Паскуала):

Със тебе ли говори?

Паскуала:

Боже!…

Не с мене!

Командорът:

Моите слова

за теб са и за онова

създание със груба кожа.

Нали сте мои?

Паскуала:

Командоре,

да, ваши, но във всичко — не!

Командорът:

Та влезте в двора ми поне!

Там също тъй живеят хора!

Не някой друг, там аз живея!

Лауренсия:

Алкалдите да бяха, щях

да вляза. На един от тях

съм дъщеря! Сама — не смея!

Командорът:

Ей, Флорес!

Флорес:

Аз!

Командорът:

Къде се шляеш?

Забрави ли дълга си?

Флорес:

Влез!

По-бързо! Той ви прави чест,

а вий…

Лауренсия:

Не пипай, ще се каеш!

Флорес:

Глупачки!

Паскуала:

Може да сме прости,

но вече знаем хитростта:

щом влезем — тежката врата

веднага някой ще залости!

Флорес:

Трофеите си там сеньорът

ще ви покаже.

Командорът (настрани, към Ортуньо):

Като влязат, ти

вратата бързо залости!

(излиза)

Лауренсия:

От пътя ми се махай, Флорес!

Ортуньо:

Нима не сте и вий в числото

на тия дарове?

Паскуала:

Мръсник!

Махни се още тоя миг!

Флорес:

Не прекалявайте, защото…

Лауренсия:

Не стигнаха на командора

кокошки, гъски и свине…

Ортуньо:

Не! Без месото ваше — не!

Лауренсия:

Ще му приседне на сеньора!…

(Лауренсия и Паскуала излизат)

Флорес:

Какъв ли гръм ще прогърми,

какви ли ще валят обиди,

когато командорът види,

че се завръщаме сами?

Ортуньо:

Да служиш никак не е леко:

за да напреднеш, да цъфтиш —

ще трябва всичко да търпиш.

Не щеш ли, бягай надалеко!

(Излизат)

Осма сцена

В Медина дел Кампо.

Повяват се крал Фернандо, кралицата доня Исабел, дон Манрике, свита

Исабел:

Сеньор, опасност ни грози!

Войската нека е готова!

Алфонсо търси битка нова

и вярва, че ще ни срази!

Не е ли по-добре тогава

да го нападнем в близки дни?

Защото малките злини

след време по-големи стават!

Кралят:

Навара, Арагон стоят

зад нас… В Кастилия войската

да сложа в ред — и с непозната

и страшна сила тоя път

пак ще разбия враговете!

Исабел:

Ценя аз справедливостта

наравно с решителността!

Да ви приветствам позволете!

Дон Манрике:

Едни съветници дошли са

при нас от Сиудад Реал.

Приема ли ги моят крал?

Кралят:

Щом са пристигнали — да влизат!

Девета сцена

Същите и двама общински съветници

Първи съветник:

Кралю прославен дон Фернандо,

небето божие ви прати

от Арагон при нас, в Кастилия,

за наше благо и спасение!

Представяме се най-смирено

от името на общината

във Сиудад Реал — пред вас

и вашата чутовна храброст —

и молим кралската ви помощ!

Ний смятаме най-висше щастие

да бъдем поданици ваши,

но лошата съдба успя

да ни отнеме тази чест!

Магистърът на Калатрава,

добре познатия на всички

не само с младата си възраст,

но и със своя войнствен дух —

Родриго Телиес Хирон,

желаейки да разшири

и славата си, и земите

на своя орден, безпощадно

с войска града ни обсади.

Опитахме се ние с храброст

на силата да устоим,

сражавахме се упорито

и кръв шуртеше на потоци

навред от мъртвите тела.

Градът бе взет… Но тая участ

не щеше да ни сполети,

ако не бе Фернандо Гомес!

Той даде помощ и съвет

на младия завоевател!…

Сега магистърът владее

града ни и — уви — противно

на нашите стремежи трябва

да станем негови васали,

освен ако със кралска воля

не сторите сега това,

което трябва да се стори!

Кралят:

Къде е дон Фернандо Гомес?

Първи съветник:

Навярно в своето градче

Фуенте Овехуна. Там

той има дом и там живее.

Известно е, че управлява

с небивал произвол и всява

сред поданиците си ужас!

От него всички се оплакват!

Кралят:

А имате ли предводител?

Втори съветник:

Не, нямаме, сеньор! Мъжете

от благороден произход,

които не умряха в боя,

или лежат със тежки рани,

или са във позорен плен.

Исабел:

Излишно е да губим време!

Веднага всичко да решим!

Ако бездействени стоим,

врагът предимството ще вземе!

Алфонсо във Естремадура

ако навлезе — през врати

отворени ще прелети

и зло към злото ще притуря.

Кралят:

Аз ви нареждам, дон Манрике,

тръгнете още този час,

оная самозвана власт

свалете с мечове и пики!

Вземете с вас и граф де Кабра

от Кордобския род, войник

прославен, знатен и велик,

с душа от храбрите по-храбра!

Щом вероломно ни напада

врагът, ще му дадем урок

със бой безмилостен, жесток!

Манрике:

Решението ви ме радва!

Ще сложа край на наглостта там,

ако не падна в боя сам!

Исабел:

Щом вие тръгвате, аз знам,

победа чака знамената!

Десета сцена

Местност край Фуенте Овехуна.

Лауренсия, Фрондосо.

Лауренсия:

Оставих си прането даже

недоизпрано и побързах

днес да се махна от реката,

защото страшно ми омръзна

да ме одумват! По градеца

клюкарствуват — и то отдавна —

че ти по мене се заглеждаш,

а аз — по тебе. Всички вече

следят за всяка наша стъпка.

А тъй като си личен момък,

наконтен все в красиви дрехи,

чевръст и смел, със нрав горещ,

и не едно сърце смутил,

дори до бабичките глухи

е стигнал слух, че ние двама

един на друг сме дали дума.

И всички чакат тия дни

клисарят ни Хуан Чаморо

пак да захвърли свойта флейта

и да надене расо — както

на всяка сватба прави той.

На тия слухове, Фрондосо,

ще трябва да се сложи край,

защото и за теб е време

ръкавите си да запретнеш,

ако желаеш тази есен

хамбарите ти да са пълни

със едрозърнеста пшеница,

а бъчвите — със силно вино.

На мене ми е безразлично

какво приказват зад гърба ми,

но все пак ще призная — тези

брътвежи вече ми досаждат!

Фрондосо:

Но, Лауренсия, защо

така презрително говориш

със мен? Като те слушам, мисля,

че по-добре е да умра!

Нима не знаеш, че мечтая

да те поискам за жена?

Така ли ще възнаградиш

доверието ми?

Лауренсия:

Не мога

награда друга да ти дам.

Фрондосо:

Нима сърцето ти не трепва

пред моите безкрайни мъки?

Не виждаш ли, че аз не спя

и хапка хляба в уста не слагам?

Възможно ли е със това

лице на ангел ти да бъдеш

така безмилостна? Небето

ми е свидетел — полудявам!

Лауренсия:

Ще се оправиш.

Фрондосо:

Да, но само

когато църквата ни свърже

със божия благословия

и двамата си заживеем

подобно гълъби, които,

допрели човчици, гугукат…

Лауренсия:

Иди и говори тогава

със чичо ми Хуан! Макар

и да не те обичам силно,

у тебе нещо ме привлича.

Фрондосо:

Тежко ми! Идва командорът!

Лауренсия:

Преследва сигурно сърна.

Побързай, скрий се в онзи храст!

Фрондосо:

О, как ме мъчи ревността!

Единадесета сцена

Лауренсия и Командорът, който е въоръжен с арбалет

Командорът:

Какъв късмет! Цял ден да гониш

сърничка плаха, а да срещнеш

такава хубава кошута!

Лауренсия:

Пера от сутринта и тук

дойдох да си почина малко.

Сега, ако ми разрешите,

аз ще се върна при реката.

Командорът:

Презрението, със което

ме гледаш, мила Лауренсия,

повярвай, много накърнява

ония хубости, с които

небето те е надарило,

и за един миг се превръщаш

в чудовище… Но ако ти

успя до днес да се изплъзваш

и да отхвърляш любовта ми,

сега полето ми е таен

и мълчалив приятел. Няма

да си единствената тук,

която да обръща гръб

на своя Господар законен!

Склони ли ми Себастияна,

съпругата на оня Педро

Дебелия, а също тъй и

жената на Мартин дел Посо,

приела нежните ми ласки

почти след брачната си нощ?

Лауренсия:

По този път са те вървели

и вий не сте им първи спътник.

Подобна благосклонност много

мъже видели са от тях

след вас и дълго преди вас.

Но продължавайте лова си!

Ако не беше този кръст

на вашите гърди, аз бих

ви сметнала за дявол, който

е тръгнал подир мен.

Командорът:

Защо

си толкова несговорчива?

………………………………

(този стих липсва в оригинала)

Но да оставя арбалета…

Ръцете ми освобождават

езика от слова ненужни.

Лауренсия:

Сеньор, не сте с ума си вие!

Командорът:

Не се брани!

Фрондосо (настрани):

Ако успея

да взема този арбалет,

не ще го метна на гърба си!

(Взема арбалета)

Командорът:

Е, стига вече!

Лауренсия:

Помогни ми,

о, боже!

Командорът:

Тука сме сами,

не се страхувай!

Фрондосо:

Командоре,

сеньор, веднага оставете

момичето — или мишена

ще търся по гърдите ваши

и кръстът няма да ме спре!

Командорът:

Ах, куче!

Фрондосо:

Кучета тук няма!

Ти, Лауренсия, върви си!

Лауренсия:

Бъди внимателен, Фрондосо!

Фрондосо:

Ще бъда! Ти върви, върви…

Дванадесета сцена

Командорът, Фрондосо

Командорът:

Къде ми бе умът, когато

оставих шпагата си вкъщи

и мислех, че звънът й може

да плаши дивеча?…

Фрондосо:

Сеньор,

ако натисна тоя спусък —

отивате на оня свят!

Командорът:

Мълчи! Мерзавец, подла твар!

Веднага хвърляй арбалета!

По-бързо! Дай го тук!

Фрондосо:

Какво?

И вие в следващия миг

да ме убиете?… Простете,

сега едно ще ви помоля

да помните: щом любовта

възтържествува във сърцето,

тя е всесилна и е глуха

за чуждите слова!

Командорът:

Нима

аз, храбрият и славен воин,

позорно ще обърна гръб

пред този селянин?… По-бързо

се прицели във мен и стреляй!

Веднага стреляй — и пази се,

защото мога да забравя

на рицарския бой закона!

Фрондосо:

Не, не! Не мога да престъпя

чертата между вас и мене

и трябва да се примиря.

Отивам си! А за да мога

живота си да защитя,

ще взема с мене арбалета.

(Излиза)

Командорът:

О, странна и печална случка!

Но оскърблението аз

със кръв и сълзи ще измия!

Бъди ми, Господи, свидетел!

Второ действие

Първа сцена

Площадът във Фуенте Овехуна

Естебан и Първи общински съветник

Естебан:

На бива от общинските хамбари

пшеницата да изгребем, защото

година с лош късмет ни се стовари,

боя се, че привършваме брашното.

Дано наистина не ни завари,

бедата неподготвени.

Първи съветник:

Пред злото,

аз мисля, тия мерки са уместни.

Естебан:

И командорът нека се намеси!

А всички тези астролози нови

са нетърпими! Тайните свещени

уж ни разкриват с разни празнословия,

пък са невежи най-обикновени!

За тия самозвани богослови

уж бъдещите дни са изяснени,

но дума стане ли за днес — тогава

замлъкват и потаен вид си дават!

Нима те имат облаци в дома си

и знаят пътя на гърма небесен?

И откъде познават, щом се въси

небето, че ни носи скръб? Наесен,

когато сеем, със съвети къси

раздават ум и разум: тук овеси,

тук — тикви, тук — калеми за асмите,

а тикви, вярвайте, са те самите!

Предсказват още, че човек известен

сега умирал нейде в Трансилвания,

че виното ни в чаша ще се вмести,

че много бира ще сварят в Германия,

че идвал страшен студ не знам къде си,

че тигри ще се наплодят в Хиркания…

Но те си дрънкат, а пък все е тая —

декември на годината е краят…

Втора сцена

Същите, Леонело и Барилдо

Леонело:

Тук ние май ще се окажем в сянка,

дърдорницата вече е заета…

Барилдо:

Но как се чувствувахте в Саламанка?

Леонело:

Бръснари готви университета,

а не юристи с мъдрост и осанка!

Такъв бил на студентите късмета.

Барилдо:

Добър студент от вас навярно стана.

Леонело:

Стремях се аз най-важното да схвана.

Барилдо:

И там ли книгите печатат вече?

И там ли всеки на мъдрец се прави?

Леонело:

Книгопечатането взе да пречи,

без собствен мозък хората остави,

защото напечатаните речи

объркват с изразите си мъгляви.

Виж книгите на лавицата… Чакат,

като че ти си спрямо тях глупакът.

Книгопечатането — то се знай —

е важно, нищо против нямам,

спасява мисълта човешка май,

на разума божествения пламък;

изобрети го Гутенберг от Майнц,

сега прославен и издялан в камък;

ала, уви, със словото печатно

мнозина мъдреци най-безвъзвратно

си губят лаврите; а има други —

печатат чужди труд под свое име

и си приписват чуждите заслуги;

пък глупостите си неизброими

печатат най-спокойно хора луди,

подписвайки врага си… И замине

такава книга по света безкраен,

черни човека, а пък той не знае!

Барилдо:

Аз мисля другояче, Леонело.

Леонело:

Дори профанът днес книжовник става!

Барилдо:

Книгопечатането е велико дело!

Леонело:

Но и без него пак се преживява…

Не виждам досега да е довело

нов Йероним и Августин!

Барилдо:

Тогава

накрая ще ви кажа: без съмнение

обхват сте от лошо настроение!

Трета сцена

Същите, Хуан Рижият, селянин

Хуан Рижият:

На̀, ето: четири големи ниви,

но зестрата, която се полага,

къде е? Тъй не може и не бива!

Селянин:

А командорът сигурно веднага

ще отмъсти…

Хуан Рижият:

Да, работата зле отива!…

На Лауренсия той май посяга!

Селянин:

Това не е човек, това е звяр, гадина!

Бих го обесил на най-близката маслина!

Четвърта сцена

Същите, Командорът, Ортуньо, Флорес

Командорът:

Да пази Бог добрите хора!

Първи съветник:

Сеньор, седнете, моля!

Командорът:

Аз

ще постоя и прав.

Естебан:

Пред нас?

О, ние ще стоим, а не сеньора!

Командорът:

Седнете всички, има място.

Естебан:

Тъй подчертаваме честта,

защото най-прилича тя

на хора с чест…

Командорът:

Да, ясно, ясно…

Приятно е със умен мъж

да влезеш в разговор…

Естебан:

Не зная,

видяхте ли, сеньор, оная

ловджийска хрътка?

Командорът:

Чух веднъж

от моите слуги чудесни

неща за нея.

Естебан:

Тича тя

по-леко и от пепелта,

повдигната от вихри бесни.

Командорът:

Една кошута ми избяга…

Естебан:

Къде е? Ако разбера…

Командорът:

Тук близо, ваша дъщеря…

Естебан:

Как? Лауренсия?

Командорът:

Да, тя бе.

Естебан:

На лов — за нея? Как тъй? Вие?

Командорът:

Склонете я!

Естебан:

Сеньор! Аз? Как?

Командорът:

Навирила е нос! Все пак

не знае ли, че с мен самия

една къде по-миловидна —

мъжът й тука е, нали? —

и чар, и младост сподели?

Естебан:

Това е приказка обидна!

Нагарча в нея волността!

Командорът:

Виж, как езикът му работел!

Ей, Флорес, дай му Аристотел!

Естебан:

Но тук по нашите места

очакваме от командора

с честта си да спаси честа,

престижа и добродетелта

на местните почтени хора.

Леонело:

О, боже мой! Невиждан срам!

Командорът:

Съветнико, кажи с какво съм

обидил някого, ядосал?

Първи съветник:

Простете, с тия думи сам

от чест сеньорът ни лишава.

А пък честта ни е една.

Командорът:

За чест кой тука спомена?

Ти? Рицаря на Калатрава?

Първи съветник:

Червен е кръста на гръдта ви,

но той е и окървавен.

Командорът:

Да, аз го цапам всеки ден,

кръвта си смесвайки с кръвта ви.

Първи съветник:

Ако е лоша кръв, тогава

петни, а не изчиства тя!

Командорът:

Добра ли, лоша ли кръвта —

съпругите ви възвисява!

Естебан:

Далече стига дързостта

на тези думи, извинете!

Командорът:

Ах, селяндурщина проклета!

По-друго нещо е града

голям! Там истинският мъж

цени се повече, когато

склони сеньората, която

харесала му е веднъж!

Естебан:

Не ни залъгвайте, и ние

сме чули за града голям.

Там също има Бог и срам!

Командорът:

Но още тука ли сте вие?

Измитайте се!

Естебан:

Боже мой,

но ние тук сме у дома си!

Командорът:

Какво? Кълна се във честта си,

че ще ви друсна някой бой!

Естебан:

Отиваме си!

Командорът:

До един!

Флорес:

Да се въздържа командорът!

Командорът:

Така ли се мене ще говорят

едни селяци?

Ортуньо:

Да търпим,

опасен е гневът!

Командорът:

Търпение?

Пръждосвайте се! Тоя миг!

Леонело:

Не вярвам, не! Какъв език!

Естебан:

Вървете! Тръгвайте след мене!

(Селяните излизат)

Пета сцена

Командорът, Ортуньо, Флорес

Командорът:

Народ ли е това? Позор!

Ортуньо:

Преструвате се, че не щете

протеста им да разберете,

но той се чувствува, сеньор!

Командорът:

Не са ми равни!

Флорес:

Но съвет

аз ще ви дам…

Командорът:

Не искам! Спите,

а пък Фрондосо нейде скита

спокойно с моя арбалет.

Флорес:

На мене снощи ми се стори,

че е дошъл Фрондосо и

прикрит във сянката, стои

пред Лауренсините порти.

Ударих му плесница здрава —

напразно! Момъкът бил друг!

Командорът:

Фрондосо се навърта тук?

Флорес:

Наоколо, разправят, шава.

Командорът:

Как? Нагло ходи подир мен

човек, готов да ме уцели?

Флорес:

Такава мрежа сме изплели,

че като риба уловен

ще бъде той!

Командорът:

По воин стар,

от чийто меч и днес трепери

Гренада, Кордоба — се мери

със арбалет един овчар?

Да, Флорес, свършва се света!

Флорес:

Какво ли любовта не прави!

Ортуньо:

Но той все пак ви жив остави,

длъжник сте му сега…

Командорът:

Не ща

да бързам този път, Ортуньо.

А инак днес бих вдигнал меч

и бих изтребил в страшна сеч

до крак Фуенте Овехуна!

Ще чакам най-удобен час

и разумът ми дотогава

гнева добре ще обуздава.

Видя ли Паскуала?

Флорес:

Аз

от нея идвам. Просто срам:

решила да се жени, каза.

Командорът:

И тя ли дръзка се показа?

Флорес:

Не! Иска да ви прати там,

където всичко се заплаща.

Командорът:

Ами Олалия?

Флорес:

Бе с мен

Любезна.

Командорът:

Аз съм възхитен!

И отговор какъв ми праща?

Флорес:

Че годеникът вдигал шум:

видял ме е един-два пъти

у нея и се е размътил

от ревност селския му ум.

Сега бил всеки ден у тях,

затуй, ако я посетите,

със вас да бъдат и слугите,

а после, каза тя със смях,

когато ревността му дива

премине, можете и сам!

Командорът:

Чудесно! Клетва ще ви дам:

това момиче си го бива!

Но селянинът докога ли

ще бди?

Флорес:

Навярно бди и днес!

Командорът:

Ами Инес?

Флорес:

Коя?

Командорът:

Инес,

жената на Антон.

Флорес:

Ах, тя ли?

Със нея се разбрах веднага.

Бе много поласкана тя

и ласките на любовта

по всяко време ви предлага.

Готова е за леснина

да се яви при вас самичка.

Командорът:

Обичам лесната женичка,

обаче малко я ценя.

Което евтино се дава,

известно е, че кратко трай.

Флорес:

Освен това и всеки знай,

че любовта ни заслепява,

а щом жената съгласи се —

изчезва сляпата любов.

Според известен философ

тъй както формата таи се

в материя, така пък има

жени, които любовта

изпълва с чар и красота,

с материя и форма зрима.

Командорът:

Когато любовта е кратка,

гордеем се, че боят лют

е свършил с мигновен салют,

но таз победа не е сладка.

Защото леко се забравя

и най-прекрасната мечта,

когато ненадейно тя

в живота се осъществява.

Шеста сцена

Същите и Симбранос

Симбранос:

Къде е командорът? Бързо!

Ортуньо:

Не виждаш ли, че е пред тебе?

Симбранос:

О, храбри дон Фернандо Гомес,

наместо шапката зелена

сложете бързо шлема бял

и ризницата! Оня подъл

и зъл магистър на Сантяго

и граф де Кабра обсадиха

войниците на дон Родриго

Хирон с войска неизброима,

събрана в името на трона

кастилски и завземат вече

самия Сиудад Реал!

Опасност има да загубим

това, което Калатрава

спечели с много кръв! Сега

от всяка крепостна стена

на Сиудад Реал се виждат

байраци с лъвове и кули

и с герба пъстър арагонски.

Макар Алфонсо Португалски

да иска да спаси Хирон,

не вярвам нашият магистър

в Алмагро жив да се завърне.

Сеньор, на коня се качете!

Врагът, съгледа ли ви само —

и ще побегне към Кастилия!

Командорът:

Достатъчно! Ортуньо, нека

тръбите свирят сбор! Площада

със конници да се изпълни!

Войници колко имам тука?

Ортуньо:

Навярно петдесет.

Командорът:

Веднага

Въоръжени — на конете!

Симбранос:

Ако не тръгнете навреме,

ще падне крепостта в ръцете

на краля!

Командорът:

Не! Бъди спокоен!

Ще изпреваря! Да вървим!

Седма сцена

Местност край Фуенте Овехуна.

Лауренсия, Паскуала, Менго

Паскуала:

Ти, Менго, ще вървиш със нас!

Менго:

Страхувате се? Много чудно…

Лауренсия:

Да. Мястото е тук безлюдно,

сами не можем в късен час

да се завърнем в къщи. Той

ни чака може би в засада.

Менго:

Подлец! Изчадие на ада!

Лауренсия:

От него нямаме покой

и ден, и нощ.

Менго:

О, боже, дай

връз него мълния да падне,

та на безумствата му гадни

най-после да се сложи край!

Лауренсия:

По-страшен е от звяр свиреп,

от зла змия, от чума черна!

Менго:

О, нейде само да го мерна!…

Дочух, преследвал е и теб,

и че съвсем безсрамен бил,

когато те издебнал тайно.

Фрондосо те спасил случайно,

дори за малко не убил

той командора с арбалета.

Лауренсия:

Мъжете ненавиждах аз,

ала след случката тогаз

с друг поглед гледам на мъжете.

За мен Фрондосо е герой,

но днес е застрашен опасно

животът му!

Менго:

Да, много ясно,

за месец-два ще трябва той

да се укрие!

Лауренсия:

Ти си прав!

Аз му го казвам и го моля,

но той не слуша женска воля

и се кълне, обзет от гняв,

че командора ще намери

и на въже ще го качи!

Паскуала:

Фрондосо е храбрец! Личи!

Менго:

Аз командора да умеря

със камък ще е по-добре!

Веднъж с десницата юнашка

да развъртя аз мойта прашка —

той като куче ще умре!

Той ми изглежда по-жесток

от римлянина страшен Сабал.

Лауренсия:

Наричал се Хелиогабал,

но все едно е кръволок!

Менго:

Историята е мъгла

за мен, но всяка мръсна слава

Фернандо Гомес надминава!

Аз мисля, че и досега

природата се чуди — мигар

е раждан от жена?

Паскуала:

Роден

е сякаш той от разлютен

и страшно кръвожаден тигър!

Осма сцена

Същите и Хасинта

Хасинта:

Ако на дружбата държите —

спасете ме!

Лауренсия:

Ела при нас!

Тревога има в твоя глас,

разплакани са ти очите…

Паскуала:

Сам Бог е дружбата създал.

Приятелки сме ти и двете!

Хасинта:

Сестрици мили, помогнете!

На път за Сиудад Реал

слугите зли на командора

оръжието безчестят

и искат да ме поднесат

като подарък на сеньора!

Лауренсия:

Да ни запази Господ-Бог

от нашия печален жребий!

Той ще си поиграе с тебе,

ала със мен ще е жесток!

(Излиза)

Паскуала:

Защо не съм родена мъж?

Уви, Хасинта, от момиче

Ти търсиш помощ!

(Излиза)

Менго:

Не отричам,

че аз съм мъж. За мен се дръж,

не бой се! Всичко е наред!

Хасинта:

Оръжие?

Менго:

Да, имам. Страшно!

Хасинта:

Какво е?

Менго:

Виждаш ли го? Прашка!

А камъните са навред…

Девета сцена

Хасинта, Менго, Ортуньо, Флорес, войник

Флорес:

Ще бягаш, а? От нас ли? Как?

Хасинта:

Загинах, боже мой!

Менго:

Сеньори,

недейте!… Ний сме прости хора…

Флорес:

О, той я брани?… Къш, глупак!

Менго:

Роднини сме и аз не крия,

че искам да й защитя

от посегателство честта!

Флорес:

Хванете го! Да се убие!

Менго:

Кълна се в слънцето високо —

назад! Че ако аз река

да грабна прашката в ръка,

ще си изпатите жестоко!

Десета сцена

Същите, командорът и Симбранос

Командорът:

За някаква си дреболия

да спирам бързия жребец?

Флорес:

Ще трябва тоя див градец

немедлено да се затрие,

та да изчезне от света!

Опълчват ни се тези хора…

Менго:

Сеньор, ако у вас говори

над всичко справедливостта,

войниците с присъда строга

съдете, че отнемат те

от майка и баща дете,

и от съпруг — съпруга! Мога

в градеца да я върна сам аз!

Командорът:

Осъждам ги да видят как

наказвам дръзкия селяк!

Дай прашката!

Менго:

Сеньор!…

Командорът:

Симбранос,

Ортуньо, Флорес — с тая прашка

вържете го добре!

Менго:

Разбрах

как пазите честта ни!

Командорът:

Ах,

във вашата среда селяшка

тъй ли говорите за мене?

Менго:

С какво кажете, и кога

обидихме ви досега?

Флорес:

Да го убием?

Командорът:

Отреден е

за подвиг мечът ви свещен!

На този друго се полага!

Ортуньо:

Какво намислихте?

Командорът:

Веднага

във вид, във който е роден,

старателно го наложете,

привързан там за оня дъб.

Менго:

Сеньор!… Животът ми е скъп!

Ще ме пребият!… Пощадете!…

Командорът:

С юздите удряйте го здраво!

И ако пукне — по-добре!

Менго:

Ще отмъстиш ли ти, небе,

за нечовешката разправа?

(Флорес, Ортуньо и Симбранос отвеждат Менго)

Единадесета сцена

Командорът, Хасинта, войници

Командорът:

Защо побягна? Предпочиташ

пред благородник като мен

един селяк обикновен?

Внимавай, за да не изпиташ

жестокия ни гняв.

Хасинта:

Спасете,

о, Господарю, мойта чест!

Опозорена съм от днес,

щом съм ви хвърлена в нозете!

Командорът:

Така ли?

Хасинта:

Да! Не сме ви равни,

не сме от знатен произход,

но хората от моя род

и по почтеност, и по нрави

стоят далеч над всички вас!

Командорът:

Как смееш? С тия дръзки думи

превръщаш моя гняв в безумие —

и безпощаден ставам аз!

Върви!

Хасинта:

Къде?

Командорът:

Ще дойдеш с мене.

Хасинта:

Не!… Опомнете се!

Командорът:

Съвет

добър: да бъде най-напред

войската ми задоволена!

Освобождавам те от мен

и на обоза те предавам!

Хасинта:

Сеньор аз жива се не давам!

Убийте ме! И труп студен

им захвърлете!

Командорът:

Как? Честта ви

там всички чакат…

Хасинта:

Милост!

Командорът:

Не!

Хасинта:

Дано на оня свят поне

накаже Бог жестокостта ви!

Дванадесета сцена

Улица във Фуенте Овехуна.

Лауренсия, Фрондосо

Лауренсия:

Фрондосо, как се осмели

да дойдеш тука?

Фрондосо:

Който люби,

не може меч да го погуби,

ни да го прободат стрели!

Щом срещна твоя поглед благ,

и с дявол мога да се боря!

Видях от хълма командора

нанякъде да тръгва пак.

Да иде там, където ада

по-скоро ще го прибере!

Лауренсия:

Кълнеш ли някого да мре —

живее дълго той!

Фрондосо:

Хиляда

години нека да цъфти

животът му тогаз!… Така е,

добро като се пожелае —

бедата в миг ще връхлети.

Но, Лауренсия, сега

да те попитам ще посмея.

Без теб не мога да живея,

кажи, размисли ли? Кога

за любовта и верността си

награда ще получа аз?

Говорят хората за нас,

че свързали сме участта си

и са учудени дори,

че сме все още разделени.

Не ме измъчвай! Откровено

с „Да“ или „Не“ отговори!

Лауренсия:

Фрондосо, да! Ще кажа „да“

и пред Фуенте Овехуна!

Фрондосо:

О, позволи ми да целуна

следите ти върху пръстта

за тая милост!… Аз възкръсвам

за нов живот! Благословен

да бъде моя първи ден!

Лауренсия:

Прости сега, че те прекъсвам…

Големи думи не реди!

Щом бързаме нетърпеливи

да бъдем двамата щастливи,

при моя стар баща иди

и говори със него! То е

най-важното сега за нас —

да можем сватбения час

да ускорим! Съпруга твоя

ще бъда, клетва аз ти давам!

Но виж, баща ми… Идва той

Върви, Фрондосо!

Фрондосо:

Боже мой,

на тебе аз се уповавам!

Тринадесета сцена

Естебан, съветник, Фрондосо

Естебан:

Безсрамното му поведение

кой може вече да търпи?

Градецът целия кипи

от справедливо възмущение.

Фернандо никому пощада

не дава, яростен върви!

Хасинта, бедната, уви,

най-много тези дни пострада!

Съветникът:

На католическия крал

властта ще трябва да признае

Испания! Тук всеки знае,

че власт сам Господ му е дал!

Магистърът на Сантяго

сега лети на боен кон

към Сиудад Реал! Хирон

оттам не може да избяга!

Пък за Хасинта казваш право…

Та кой за нея не скърби?

Естебан:

А Менго? Просто го преби!

Съветник:

Гърбът му място няма здраво!

По-черен е от черен плат

и от мастило!

Естебан:

Замълчете!

Каквото стана — стана! Ето,

треперя цял от срам и яд!

И кой ли жезъл ми е дал да

тежи във немощна ръка?

Съветник:

Щом злото идва от слуга,

защо ядосва се алкалда?

Естебан:

Научихте ли за жената

на Педро? О, да пази Бог!

Намерили я в дол дълбок,

изпаднала в несвяст, горката!

Разбра се, че е поругал

честта й първо командора,

а след това на близки хора

без срам и съвест я отдал!

Съветник:

Там ни подслушва някой!… Кой е?

Фрондосо:

Аз… Позволете ми…

Естебан:

Ела!

Как мога да не позволя,

когато си един достоен

и славен момък! Прегърни ме!

Дължиш живота си на друг

баща — но е известно тук,

че те отгледах аз, и име,

и чест ти дадох!

Фрондосо:

Да, сеньор!

И вярвам, че ще позволите

да искам да ме подкрепите

във труден миг!

Естебан:

О, няма спор!

И тебе ли Фернандо Гомес

обиди?

Фрондосо:

Много при това

Естебан:

Предчувствах!

Фрондосо:

Вашите слова

за мене подтик са огромен

и с вяра в обичта, която

изказахте току що сам,

от обич друга обладан,

която блика силно, свято,

на Лауренсия ръката

ви искам! Нека ме простят,

е против редното синът

говори пръв, а не бащата!

Естебан:

Фрондосо, ти дойде навреме —

живота ми да удължиш

и от душата да свалиш

страха, затиснал ме със бреме!

Благодаря на Бога, синко,

че страж ми ставаш на честта,

благодаря на любовта

за твойто чувство — гордо, силно!

Но трябва, както е прието,

с баща си да говориш ти.

От нетърпение тупти,

повярвай, и у мен сърцето,

но сигурен съм, че и той

за брака ви мечта лелее.

Съветник:

А Лауренсия? И нея

попитайте!

Естебан:

О, друже мой,

бъди уверен, че едва ли

в мечтите си един за друг

те биха стигнали дотук,

ако не бяха се разбрали!

Да поумуваме веднага

за зестрата й. Аз дори

съм си намислил и пари

да дам — тъй както се полага!

Фрондосо:

Не! Лауренсия е всичко,

което искам!

Съветник:

Ето на:

готов да вземе за жена

и пиле голо-голеничко!

Естебан:

Все пак да питам, щом ти казваш,

и Лауренсия, нали?

Фрондосо:

О, да! Събужда чувства зли

тоз, който чувствата погазва.

Естебан:

Хей, Лауренсия!…

Четиринадесета сцена

Същите и Лауренсия

Лауренсия:

Сеньор?

Естебан:

Не бях ли прав? Дорде да викна —

и мигновено тя изникна

иззад високия стобор!

Ще те попитам, моя мила,

любов и мой светлик любим,

добре ли ние ще решим,

ако другарката ти Хила

омъжим за Фрондосо? Радва

градеца с честността си той

и с други качества безброй…

Какво ще кажеш?

Лауренсия:

Хила сватба

ще вдига?

Естебан:

Тя го заслужава,

достойна и добра е тя!

Лауренсия:

Сеньор, намирам аз, че — да!

Естебан:

По красота не подобава

тя на Фрондосо!… Затова

на тебе, дъще, бих го дал аз!

Лауренсия:

Главата ти е побеляла,

ала не можеш без шега.

Естебан:

Обичаш ли го?

Лауренсия:

Много време

аз му споделям любовта,

но, както кажеш, татко…

Естебан:

„Да“

да кажа ли?

Лауренсия:

Наместо мене

отговори му ти!

Естебан:

Как? Аз?

Щом тая чест на мен се пада

добре!… Да идем на площада

да търсим свата!

Съветник:

Идвам с вас!

Естебан:

За зестрата какво решихме?

Аз вече съм ви отредил

пет хиляди мараведи,

които за целта спестихме…

Фрондосо:

Към мене ли са тия думи?

Не ме обиждайте сега!

Естебан:

Върви, момчето ми, така

е във Фуенте Овехуна…

(Естебан и Съветникът излизат)

Лауренсия:

Доволен ли си?

Фрондосо:

Тръпна цял,

такова щастие изпитвам,

такава радост, че се питам —

не съм ли още полудял?

Сърцето скача, не тупти,

в очите ми избликва пламък,

когато си помисля само,

че вече моя ще си ти!

Петнадесета сцена

Местност край Сиудад Реал.

Магистърът на Калатрава, Командорът, Флорес, Ортуньо, войници

Командорът:

Сеньор, повярвайте, друг изход няма,

освен да бягате! И то по-скоро!

Магистърът:

На крепостта стените бяха слаби

и вражата войска бе твърде много.

Командорът:

Те победиха, но с безбройни жертви.

Магистърът:

И все пак не успяха да пленят

във боя знамето на Калатрава!

Лишихме ги от тази висша слава!

Командорът:

Уви, пропадна планът ни, Хирон!

Магистърът:

Какво да правя? Сляпа е съдбата

и днес издига тоз, когото утре

низвергва жалък, грохнал и безсилен!

Гласове (зад сцената):

Победа за кралете на Кастилия!

Магистърът:

Със факли крепостта е увенчана,

а от прозорците на всички кули

са спуснати победни знамена.

Командорът:

Би трябвало да ги облеят в кръв —

трагедия е празникът им пръв!

Магистърът:

Прибирам се направо в Калатрава.

Командорът:

А аз пък във Фуенте Овехуна.

Ще следвате ли вашите васали

или на краля ще се подчините,

решете сам.

Магистърът:

Аз ще ви известя.

Командорът:

Ще ви научи времето

Магистърът:

О, Боже!

Какви поуки младостта да вземе

от туй жестоко и сурово време?

Шестнадесета сцена

Местност край Фуенте Овехуна.

Сватбари, музиканти, Менго, Фрондосо, Лауренсия, Паскуала, Барилдо, Естебан, Хуан Рижия

Музиканти (пеят):

Да живеят дълго

младите съпрузи!

Дълго да живеят!

Менго:

Не сте се трудили със дни

над тая песен, клетва давам!

Барилдо:

Добре, на тебе предоставям —

вземи и друга съчини!

Фрондосо:

Той, Менго, повече от бича

разбира, не от стихове!

Менго:

А ти по-тихо, че снове

наблизо някой и прилича

почти съвсем на командора!

Барилдо:

Недей го споменава ти,

защото той обезчести

невинни и достойни хора!

Менго:

Със него бяха сто войника,

А аз със прашката си — сам.

Виновен ли съм в нещо там?

………………………………

(Този стих липсва в оригинала)

А с друг какво се случи, Боже!

С човек почтен, не казвам кой!

Завързан беше здраво той

и — ужас — клизма му се сложи

с мастило и трева лютива!

Как изтърпя — и досега

се чудя!

Барилдо:

Хубава шега!

Менго:

Със клизмата шега не бива.

Макар че тя е цяр полезен,

пред нея бих избрал смъртта.

Фрондосо:

Сега изпей си песента!

Измисли ли по-нежна песен?

Менго:

„Небето моля — да живеят

съпрузите щастливи дни,

ни ревности, ни препирни

над обич да не надделеят,

дорде от радост уморени

не легнат в гроб успокоени.

О, нека дълго да живеят!“

Фрондосо:

Поет! Кълна се във небето!

Барилдо:

Как лесно съчинява той!

Менго:

Не бързай с този намек свой,

аз мисля друго за поета.

Ти майстор виждал ли си как

мекици прави? От тестото

откъсва, тегли на око той

и хвърля в маслото. И пак.

След малко време са готови —

добри, или пък не съвсем.

Едните са с издут корем,

а други — тънки и сурови,

едни са леко зачервени,

а други — със ужасен вид,

Едни събуждат апетит,

а други — гледаш — прегорени.

Като размислиш — и поета

така работи песента.

Омесва още сутринта

тестото меко на сюжета

и хвърля стих след стих в казана

на листа бял… А после мед

им слага той тук-там, през ред,

защото вярва, че ще стане

по-вкусна стоката! Тогава,

макар и малко да горчи,

с меда почти не ще личи,

и може би ще се продава!

Така поетът със надежда

стои пред пълния казан,

но… често той изяжда сам

това, което произвежда!

Барилдо:

Туй беше глупаво, уви!

От младите да чуем дума!

Лауренсия:

Ръка на всички ще целуна!

Хуан Рижия:

О, Господи, благослови!

А пък сега бащата нека

да каже своя благослов!

Естебан:

Хуан, отдавна съм готов.

Дано в живота ни навеки

Бог бди над нашите деца!

Фрондосо:

Ах, двамата благословете!

Хуан Рижия:

Хей, музикантите… Свирете

за двете влюбени сърца!

Музикантите (пеят):

„От Фуенте Овехуна

тръгва хубава девойка,

по петите й я следва

рицар горд на Калатрава.

И уплашена момата

влиза в тъмната горица,

прави се, че го не вижда,

и зад клоните се крие.

А пък рицарят говори:

— Но защо от мен се криеш,

хубавице-мургавице?

Острият ми поглед може

през стени да те открие!

Рицарят се приближава,

и момата, в смут обзета,

иска клоните да стори

като мъничко прозорче

със разцъфнала решетка.

Ала този, който люби,

прекосява лесно даже

планини и океани.

И такива думи казва

Рицарят на Калатрава:

— Но защо от мен се криеш,

хубавице-мургавице?

Моят влюбен поглед може

през стени да те открие!“

Седемнадесета сцена

Същите, Командорът, Флорес, Ортуньо, Симбранос, войници

Командорът:

Сватбари, стойте си спокойно,

Не бих желал да ви смущавам.

Хуан Рижия:

Сеньор, така ще бъде, както

ни заповядате!… Место

ли търсите?… От този поход

как се завръщате? С победа?…

Защо да питам, то е ясно…

Фрондосо (настрана):

Загинах! Боже, помогни ми!

Лауренсия:

Фрондосо, бягай към гората!

Командорът:

Стой там! Веднага го вържете!

Хуан Рижия:

Не се съпротивявай, сине.

Фрондосо:

Нима желаеш да умра?

Хуан Рижия:

Кой? Ти? Защо?

Командорът:

Аз не убивам

невинни!… Ако бях жесток

от мене щяха да си патят

войниците, които водя!

В тъмницата ще го затворя

и собственият му баща

ще му произнесе присъда!

Паскуала:

Сеньор, но той се жени днес!

Командорът:

Какво от туй? Аз знам, че има

достатъчно мъже в градчето!

Паскуала:

Дори да ви е оскърбил,

простете му великодушно,

сеньор — тъй както подобава

на благородния ви сан!

Командорът:

Не мога, Паскуала. Той

с постъпката си оскърби

не мен, а нашия магистър

Родриго Телиес, честта му,

и целия ни славен орден.

Фрондосо трябва да накажа

за пример и за назидание,

защото може някой друг

да се намери, който утре

ще вдигне знаме и за бунт!

Известно е на всички, вярвам,

че този селянин посмя

(о, верноподани васали!)

да ме заплашва с арбалет

и смъртоносната стрела

в гърдите ми той бе допрял!

Естебан:

Сеньор, ако могъл би тъстът

да оправдае своя зет,

ще кажа, че така постъпва

мъжът, когато люби. Вие

желаехте, сеньор, насила

да му отнемете жената.

Престъпно ли е според вас,

че любовта той защити?

Командорът:

Алкалде, ставаш много дързък!

Естебан:

Заслугата изцяло ваша!

Командорът:

Каква жена съм му отнемал,

когато той не беше женен?

Естебан:

Опитахте се… Впрочем стига!

Сеньор, прощавайте, но има

в Кастилия крале, които

въвеждат ред и слагат край

на всички срамни произволи!

Уверен съм, че като свършат

войната и възстановят

мира във своите земи,

те няма да оставят нийде

да своеволничат позорно

над нас владетели, които

се украсяват при това

с такъв огромен ален кръст!

О, нека кралят го постави

на себе си, защото кръстът

е знак на справедлива сила

и е създаден да краси

единствено гръдта на краля!

Командорът:

Вземете жезъла му! Бързо!

Естебан:

На, ето!… Да ви е честит!

Командорът:

Ще го ударя с него, както

се шиба кон необуздан!

Паскуала:

Посягате на стар човек?

Лауренсия:

Ако желаете на мен

да отмъщавате, защо

ще смазвате от бой баща ми?

Командорът:

Водете я и нека десет

войника строго да я пазят!

(Командорът и хората му излизат, като отвеждат Фрондосо и Лауренсия)

Естебан:

Небето нека да го съди!

(Излиза)

Паскуала:

Потъна сватбата във траур!

(Излиза)

Барилдо:

Мъже тук има ли? Да чуем!

Менго:

Достатъчно съм бит. По мене

ще видиш кардиналско синьо

и без да съм отивал в Рим!

И други нека го ядосат!

Хуан Рижия:

Да проговорим всички!

Менго:

Вие?

Ще си мълчите пак, сеньори!

Нали?… А моите меса

са по-червени от божури!…

Трето действие

Първа сцена

Сградата на общинския съвет във Фуенте Овехуна.

Естебан, Алонсо, Барилдо

Естебан:

Събраха ли се вече?

Барилдо:

Никой няма.

Естебан:

Смъртта ни гони, ние пък се бавим!

Барилдо:

На всички казах.

Естебан:

Окован е здраво

Фрондосо в кулата, а дъщеря ми

кой знай сега в чии ръце омразни

се мята!… Боже, запази я жива!…

Втора сцена

Същите, Хуан Рижият, Съветник, после — Менго

Хуан Рижият:

Какво сте се развикали такива,

когато трябва тайна да се пази?

Естебан:

По-лошо е, когато сме смълчани

и подъл страх в душите ни пълзи!

Менго (влиза):

Дойдох!

Естебан:

Брадата ми в сълзи

е цялата и питам ви, стопани:

с какви ридания ще погребем

родината, низвергната в позора?

И за каква родина аз говоря,

когато унизен е и лишен

от чест и от достойнство града ни?

Оплаквате ли се един на друг?

Кажете ми, намира ли се тук

поне един със чест непоругана?

Нима с честта си всички се простиха?

Какво очаквате? Каква беда?

Хуан Рижият:

За нас по-страшна няма на света!…

Кралете от размирици спасиха

Кастилия, пресякоха разкола

и Кордоба ги чака всеки час.

Да изберем двамина между нас —

да идат там, спасение да молят!

Барилдо:

Докато крал Фернандо с враговете

все още води люти боеве,

кълна ви се, не ще се отзове

на вашата молба. Не, не, търсете

друг начин!

Съветник:

Чуйте! Нека да решим

да се заселим другаде!

Хуан Рижият:

Но няма

да ни оставят!

Менго:

Вдигате голяма

и безполезна врява! Да мълчим!

Нима от жертви вий не се боите?

Съветник:

О, мачтата на търпеливостта

е счупена и корабът в нощта

лети неудържимо към скалите!…

Да гледаме как грабват дъщерята

на нашия алкалд, а след това

как удрят побелялата глава

със жезъла му! Няма на земята

по-долни роби!…

Хуан Рижият:

А какво да сторим?

Съветник:

Какво?… За нас или за него — смърт!

Народ сме, те на пръсти се броят!

Барилдо:

Да се надигнем ли срещу сеньора?

Естебан:

След Бога кралят е сеньор — не тия

в човешки образ тигри! Ако Бог

ни подпомогне, справедлив и строг,

какво ни пречи да се вдигнем ние?

Менго:

Добре, решавайте! Ще тръгнем с вас!

Дойдох, изпратен от ратаи бедни,

които в щастието са последни,

а първи са в нещастието.

Хуан Рижият:

Аз

ще кажа: станал е непоносим

живота ни! Те никого не жалят,

лозята ни и къщите ни палят!

Тирани са и ще им отмъстим!

Трета сцена

Същите и Лауренсия с раздърпани коси

Лауренсия:

Пуснете ме с мъже наравно

в съвета мъжки да участвам!

Жената, зная, няма право

на глас, но тя е задължена,

когато трябва, да крещи!

Познахте ли ме?

Естебан:

Но това

не е ли дъщеря ми?

Хуан Рижият:

Тя е,

да! Лауренсия!

Лауренсия:

Сега

на себе си аз не приличам

и трудно е да се познае

коя съм!

Естебан:

Дъще!

Лауренсия:

Не, не съм

аз твоя дъщеря!

Естебан:

Защо?

Лауренсия:

Причините са много и различни,

най-главната сега ще споделя.

Ти позволи да ме откраднат

насилниците и за мен

не отмъсти; ти ме остави

в ръцете им и не посмя

да ме освободиш от тях!…

Тогава по закон не бях

съпруга на Фрондосо още —

и затова не той, а ти

бе длъжен да ми защитиш

честта! Додето не настъпи

нощта след сватбения ден,

по обичая не женихът,

ами бащата зорко брани

моминското ни целомъдрие!

Ако купуваш скъпоценност

и някакъв крадец я грабне,

преди да си я взел в ръка,

признават всички, че не ти

е трябвало да я опазиш

и затова не я заплащаш…

Пред вашите очи ме грабна

Фернандо Гомес и пред вас

той ме замъкна в своя дом!

Така страхливите овчари

оставят на вълка овцата!

О, колко мечове видях,

опрени в моите гърди!

Какви позорни своеволия,

какви слова, какви заплахи,

какви ужасни изстъпления

аз трябваше да преживея,

за да спася невинността си

от неговата груба похот!

Не виждате ли на какво

приличат моите коси?

Не виждате ли синините,

кръвта, засъхнала по мене?

Говорите, че сте достойни

и истински мъже! Защо

не се разкъсаха тогава

сърцата ви от срам и болка

пред нечовешките страдания,

които аз съм изтърпяла?…

Овце, овце сте всички вие!

Овце!… Фуенте Овехуна

наистина е Овчи извор

и името му ви приляга!….

Сама оръжие ще взема,

защото сте по-безсърдечни

от камъните, по-студени

от тигрите, излети в бронз!

Но тигри не, не сте! Защото

преследват тигрите онези,

които рожбите им грабват,

убиват ги със дива ярост

и даже скачат във морето,

когато бързат да отплуват

със корабите си ловците!…

Родени сте страхливи зайци

и варвари сте — не испанци!

Кокошки! Как търпите други

мъже да похитяват дръзко

жените ви? О, по-добре

бучнете в поясите хурки,

защо запасали сте меч?

Кълна се, аз ще поведа

на бой жените — нека те

сами да защитят честта си

и да пролеят на тирана

кръвта! А после ще им кажа

да хвърлят камъни по вас —

предачки, бабички сълзливи,

поплювковци и подлеци!

Ще ви отстъпим тез забрадки

и роклите, и червилата —

те повече на вас прилягат!

Решил е вече командорът

без съд и без присъда утре

Фрондосо да обеси — горе,

на стражевата кула! Знайте,

и с вас така той ще постъпи!

И аз ликувам — о, мъже,

в които няма нищо мъжко —

че ние ще да продължим

сами нататък, ще се върне

геройското и славно време

на амазонките — когато

треперел е пред тях светът!

Естебан:

Не съм от тези хора, дъще,

които ще търпят позорни

и хулни думи! Тръгвам сам

срещу врага жесток! Не трепвам —

дори и всичките тирани

да се възправят срещу мен!

Хуан Рижият:

И аз! Макар да се боя,

че командорът разполага

със опитни войници!

Съветник:

Нека

загинем в честен бой!

Барилдо:

Ще сложим

платно на някоя копраля

и наше знаме ще развеем!

Хуан Рижият:

Какъв ред смятате във боя

да спазвате?

Менго:

Без ред, направо

ще го убием!… А сега

да призовем народа вече,

защото всички са съгласни,

че трябва час по-скоро тия

тирани да умрат! Напред!

Естебан:

Вземете лъкове, стрели,

тояги, мечове и прашки!

Менго:

За нашите крале кастилски,

достойните ни господари!

Всички:

Напред! За нашите крале!

Менго:

Смърт на тирана вероломен!

(Мъжете излизат)

Лауренсия:

Вървете! Бог да бъде с вас!…

Жени, събирайте се тука!

Честта си нека да изчистим

от черните петна! Елате!

Четвърта сцена

Лауренсия, Паскуала, Хасинта, други жени

Паскуала:

Защо ни викаш, Лауренсия?

Лауренсия:

Не виждате ли? Те отиват,

те ще убият командора!

Момчета, юноши, мъже —

отиват яростни и смели!

Но само те ли заслужават

честта на този славен подвиг?

Нима жените претърпяха

по-малко зло?

Хасинта:

От нас какво

ще искаш? Казвай!

Лауренсия:

Искам

и ние да се наредим

и в тоя строй, и в тая битка,

да всеем ужас сред врага!

Хасинта, с тебе най-жестоко

погавриха се те. Върви,

предвождай женската дружина!

Хасинта:

И твоята беда не е

по-малка!

Лауренсия:

Паскуала, ти

ще бъдеш знаменосец!

Паскуала:

Нека

завържа знамето на прът

и го развея да плющи!

Ще видите, че заслужавам

доверието ви!

Лауренсия:

Защо

да губим време! Призова ни

съдбата ни на бой свещен,

веднага можем да развеем

забрадки като знамена!

Паскуала:

И вожд да изберем!

Лауренсия:

Не трябва.

Паскуала:

Защо?

Лауренсия:

Защото там, където

е храбростта ми предводител —

и Сид, и Родамонт бледнеят!

Пета сцена

Зала в къщата на Командора.

Командорът, Флорес, Ортуньо, Симбранос, Фрондосо с вързани ръце

Командорът:

Да се обеси със това въже,

с което му са вързани ръцете!

Фрондосо:

Петните и рода си многолетен!

Командорът:

От болка нека вие като псе!

Бесете го на кулата!

Фрондосо:

Тогава

аз нямах намерение,сеньор,

да ви убивам…

Флорес:

Безполезен спор!

(Шум зад сцената)

Кой вдига шум?

Командорът:

Каква е тази врява?

Кой е посмял?

Флорес:

Тълпа безумни хора!…

Ще трябва справедливия ви съд,

сеньор, да се отложи!

Ортуньо:

Те трошат

Вратите!

(Шум зад сцената)

Командорът:

Как? В дома на командора?

На рицаря от орден свят?

Флорес:

О, Боже!

Те идат!

Шеста сцена

Същите, Хуан Рижият — отвън, после — Менго

Хуан Рижият (зад сцената):

Удряй! Бий! Пали! Руши!…

Ортуньо:

Това е бунт!… И да се потуши,

сеньор, кълна ви се, не може!

Командорът:

Народът срещу мен?

Флорес:

Напредва бърже

тълпата и не могат да я спрат!

Прегази всичко тя по своя път!

Командорът:

Добре! Престъпника да се развърже!…

Фрондосо, хайде, тръгвай си свободен,

прощавам ти!… Алкалда намери

и му кажи тълпата да смири!

Фрондосо:

Народът, знам, от любовта е воден!

(Излиза)

Менго (зад сцената):

На Исабел и крал Фернандо — слава!

Смърт на тирана!

Флорес:

Яростта расте!

Не бива тук да ви заварят те!

Командорът:

Ще ги разбием… Къщата е здрава!

След малко ще отстъпят!

Флорес:

О, когато

надигне се народът угнетен,

не се завръща той неотмъстен

и кръв залива мрамори и злато!

Командорът:

На командора кой се противопостави?

Фрондосо (зад сцената):

Напред, Фуенте Овехуна!

Командорът:

Той

ги е повел! Добре! Ще водим бой!

Флорес:

Сеньор, учудвам се на смелостта ви!

Седма сцена

Естебан, Фрондосо, Хуан Рижият, Барилдо, въоръжени селяни, Командорът, Флорес, Ортуньо, Симбранос

Естебан:

Тиранът със слугите си проклети!

За него и за хората му — смърт!

Командорът:

Почакайте!…

Всички:

Обидите не щат

да чакат.

Командорът:

Жалбите си изложете!

За всички грешки аз ще заплатя!

Всички:

Напред, Фуенте Овехуна! Няма

пощада! Дръжте го! Смърт на тирана!

Командорът:

Не прекалявайте със дързостта!

Законен господар съм тук!

Всички:

Законен

за нас е католическият крал!

Командорът:

Ни крачка!… Стой!…

Всички:

Убийте го без жал!

Напред! Смърт на тирана вероломен!

(Бият се. Командорът и хората му бягат, бунтовниците ги преследват)

Осма сцена

Лауренсия, Паскуала, Хасинта и други въоръжени жени

Лауренсия:

Войници храбри, не жени сте вие!

Да спрем и да почакаме!

Паскуала:

Не знам

по-страшна мъст от женската!… Натам

да тръгваме! Кръвта му да изпием!

Хасинта:

На копия трупа на командора!

Паскуала:

Съгласна съм! Напред! Къде е той?

Естебан (зад сцената):

Умри, Фернан!

Командорът (зад сцената):

Умирам! Боже мой,

бъди към мене милостив!…

Барилдо (зад сцената):

Хей, Флорес

е тук!

Менго (зад сцената):

Пребийте го!… Подлец омразен,

две хиляди камшика оня ден

той ми удари!

Фрондосо (зад сцената):

Бийте и за мен,

дорде издъхне!

Лауренсия:

Да вървим!

Паскуала:

Ще пазим

вратата, чакай!

Барилдо (зад сцената):

Как? Да спра? Плачи

сега, проклетнико!

Лауренсия:

Отивам!

Гневът ми днес не трябва да изстива!

Барилдо (зад сцената):

Тук е Ортуньо!…

Фрондосо (зад сцената):

С меч го съсечи!

Девета сцена

Флорес, преследван от Менго, Паскуала, Хасинта, жени, после Лауренсия и Ортуньо

Флорес:

Не съм виновен!… Моля за пощада!

Менго:

Не помниш ли, че беше сводник?… Аз

пък не забравям!… Както оня час,

когато ме преби!…

Паскуала:

Спри! Той се пада

на нас, жените, Менго!

Менго:

Умна реч!

По-страшна смърт не ще му пожелая!

Паскуала:

Ще отмъстя аз и за тебе!

Менго:

Зная!

Хасинта:

Умри, развратнико!

Флорес:

От женски меч?…

Хасинта:

Честта ти ли петним?

Паскуала:

Твар миризлива!

Хасинта:

Достави ти на своя господар

най-срамните забави! Подла твар,

смърт!…

Паскуала:

Смърт!…

Флорес:

Жени, бъдете милостиви!…

(Появява се Ортуньо, преследван от Лауренсия)

Ортуньо:

Не съм аз… Чакай…

Лауренсия:

Зная каква си чума!

Жени, след мене!… Да окървавим

оръжия!…

Паскуала:

Да мрем, но да мъстим!

Всички жени:

За краля! За Фуенте Овехуна!

Десета сцена

Дворецът на крал дон Фернандо в Торо.

Крал Фернандо, дон Манрике, Магистър

Дон Манрике:

Добре е, че и този път

атаката ни бе успешна

и че войската ни не срещна

с противодействие врагът.

Отпорът беше доста вял,

но — да говорим справедливо —

дори при силна съпротива

би паднал Сиудад Реал.

Де Кабра още е в града,

готов за бой — ако след време

врагът атака предприеме

да си възвърне крепостта.

Кралят:

Това е правилно решено.

Де Кабра нека там стои,

войските да преустрои

и пази прохода безсменно.

С присъствието си ще спира

Алфонсо, който в този час

замисля битка срещу нас

и в Португалия събира

войници. Но като се знае,

че графът е във крепостта,

да му изпита смелостта

едва ли някой ще желае.

Дългът на графа отреди

да дебне за опасност вража

и като денонощна стража

за кралството ни там да бди!

Единадесета сцена

Същите и Флорес, ранен

Флорес:

Кралю Фернандо благоверен,

комуто дало е небето

венеца славен на Кастилия

като на мъж със чест и доблест,

ще чуеш вест за най-жестоко,

най-страшно зверство, за което

не се е чувало до днес

по цялата земя!

Кралят:

Разказвай!

Флорес:

Не позволяват мойте рани

да ви опиша най-подробно

какво се случи — нямам време,

животът ми отлита вече…

Аз от Фуенте Овехуна

пристигам, дето бях свидетел

как жителите на градеца,

освирепели до безумие,

убиха своя господар!

Фернандо Гомес, командорът,

убит бе от тълпа коварна,

покорно свеждала до вчера

глава под неговата власт!

На тия селяни им стига

дори съвсем нищожен повод

за да се сметнат недоволни

и да крещят: „Смърт на тирана!“

Със този вик те се събраха

и тръгнаха, за да извършат

зловещото и страшно дело.

Разбиха неговия дом

и не поискаха да чуят,

че рицарски той обеща им

да заплати това, което

дължи на някого от тях!

Те го нападнаха със бяс,

гърдите, украсени с кръст,

на хиляди места пробиха

и от прозореца висок

все още топлото му тяло

захвърлиха надолу, дето

жените чакаха — със ярост

изправили нагоре пики!

Отнесоха го в дом съседен,

косата скубеха, брадата,

и с дива сатанинска стръв

лицето обезобразиха.

В безкрайната си злоба дълго

и ненаситно го терзаха

и цели съхраниха само

отрязаните му уши!

Строшиха после на парчета

и герба му с вика, че трябва

там да се сложи кралски герб,

понеже старият срами ги.

Ограбиха те и дома му

като безсрамни врагове

и командорското богатство

накрая нагло поделиха.

С очите си видях аз всичко,

защото скръбната ми участ

не ме остави да изгубя

живота си във оня сблъсък!

Цял ден се крих. Когато мръкна,

аз се измъкнах със надежда

да ви разкажа за това

позорно, страшно злодеяние!

Разпоредете се, кралю,

със кралската си справедливост —

престъпниците час по-скоро

да понесат от вас най-тежко

и най-сурово наказание!

Кръвта на командора вика,

за отмъщение зове!

Кралят:

Бъди уверен, че от мен

те ненаказани не ще

останат! Тази тъжна случка

ме изумява!… Ще отиде

там съдия най-строг, на място

той всичко лично ще разучи

и ще накаже след това

виновниците справедливо!

И капитан да тръгне с него —

за да го охранява там!

Изисква дързостта им удар

за назидание и пример!…

А за ранения войник

извикайте веднага лекар!

Дванадесета сцена

Площадът във Фуенте Овехуна.

Естебан, Фрондосо, Барилдо, Менго, Лауренсия, Паскуала, селяни и селянки. На копие носят главата на командора

Музиканти (пеят):

Да живеят дълголетно

Исабел и крал Фернандо!

Смърт на подлите тирани!

Барилдо:

Кажи, Фрондосо два куплета!

Фрондосо:

Ако във тях и този път

без рима думички стърчат,

самички си ги оправете!

„Да живеят Исабел и

крал Фернандо Арагонски!

Тя е с него, той е с нея,

нека заедно царуват!

О, Архангел Михаил

да ги пази непрестанно!

Нека дълго да живеят!

Смърт на подлите тирани!“

Лауренсия:

Сега Барилдо е наред.

Барилдо:

Аз вече си намислих песен!

Паскуала:

Внимавай и кажи ни свесен,

ритмично правилен куплет!

Барилдо:

„Пожелавам на кралете

да живеят сто години

и навред по градовете

врагове да побеждават —

па били те исполини

или дребнички джуджета!

Да живеят сто години

пожелавам на кралете!“

Лауренсия:

Ти, Менго?

Фрондосо:

Твоите куплети?

Менго:

О, аз съм надарен поет!

Паскуала:

Но надарен си най-напред

със синини по раменете!

Менго:

Една неделна сутрин

по моята гърбина

подскачаше камшика,

но всичко вече мина

и нямам вече рани!

О, слава, слава на кралете

и смърт на подлите тирани!

Музиканти (пеят):

Сто години да живеят

Исабел и крал Фернандо!

Смърт на подлите тирани!

Естебан:

Главата захвърлете там!

Менго:

Виж! Гледа ни като обесен!

Съветник:

И гербът кралски е донесен!

Тринадесета сцена

Същите и Хуан Рижият, който носи герб с кралски знаци

Естебан:

Хей, дайте този герб насам!

Хуан Рижият:

Сега къде ще го поставим?

Съветник:

На общината! Да личи!

Естебан:

Красив е гербът!

Барилдо:

И прославен!

Фрондосо:

Изобразените лъчи

Подсказват — светъл пак ще стане

денят ни!

Естебан:

Слава на Леон,

Кастилия и Арагон!

И смърт на подлите тирани!…

Фуенте Овехуна, чувай,

макар да казват — стар съм бил! —

с добри съвети съм спасил

мнозина, както ми се струва!

Ще преживеем тежък час,

гответе се! Ще пожелаят

Кралете скоро да узнаят

какво е станало при нас.

И нека отсега решим

как трябва да им отговорим!

Фрондосо:

Кажете ни какво да сторим!

Естебан:

Каквото питат — да твърдим

едно: „Фуенте Овехуна“!

Фрондосо:

Фуенте Овехуна? Да!

В часа върховен пред съда

ще знаем само тази дума!

Естебан:

Съгласни ли сте?

Всички:

Да!

Естебан:

Тогава,

да кажем — аз съм съдия!

С надменен вид пред вас стоя!

Внимавайте какво ще става!…

Например Менго е подложен

на изтезания…

Менго:

О, не!

Естебан:

Какво помисли? Туй не е

съд истински!…

Менго:

Тогава може.

Естебан:

Кои убиха командора?

Менго:

Фуенте Овехуна!

Естебан:

Но

аз ще те мъча!

Менго:

Все едно!

Убий ме!

Естебан:

Ти ще заговориш,

престъпнико!

Менго:

Добре!

Естебан:

Тогава?

Менго:

Фуенте Овехуна!

Естебан:

Кой?…

Мъчи го!…

Менго:

Свикнал съм на бой!

Естебан:

Прекрасно!… Нищо не издава!…

Четиринадесета сцена

Същите и Съветник

Съветник:

Защо шумите? Стойте, спрете!

Естебан:

Ти, Куадрадо, носиш вест?

Съветник:

Пристигна съдията!

Естебан:

Чест

голяма прави на градчето!

Съветник:

Един наперен капитан

е с него!

Естебан:

И с дявола да бъде

си знаем — почне ли да съди —

какво да кажем…

Съветник:

Звяр голям!

Затваря, бий…

Естебан:

Не се страхувам!

Кажи отново, Менго, кой

уби Фернандо Гомес!

Менго:

Той!

Не друг!… Фуенте Овехуна!

Петнадесета сцена

Дворецът на магистъра на Калатрава в Алмагро.

Магистърът, Войник

Магистърът:

Но как е станало това?…

Ужасна участ!… О, не крия,

че ми се ще да те убия

за безпощадните слова!

Войник:

Донесох вест! А на страдание

не исках да ви обрека!

Магистърът:

Как се одързости така

една тълпа? За назидание

ще ида с петстотин човека

и ще превърна в съсипни

градеца! А мъже, жени —

ще ги изтребя всички!

Войник:

Нека,

сеньор, гневът ви се смири!

Градецът мина към кралете!

Внимавайте, не ги сърдете.

И отношения добри

поддържайте със тях сега!

Магистърът:

Ти пак ми казваш вест ужасна!

Та там земите са подвластни

на ордена ни! Откога

владеем там!… О, не, не може!

Войник:

С кралете някой ден, сеньор,

ще уредите този спор.

Магистърът:

С кралете ли? О, мили Боже,

кога ръката на кралете

изпускала е нещо… Аз

признал съм за върховна власт

кастилските крале. И ето,

гневът си вече обуздах.

Щом от земята ми се взема,

сега е най-удобно време

да се явя смирен пред тях!

Извърших тежък грях тогава,

но вярвах, че ще ми простят

и всичко те ще отдадат

на младостта ми… О, признавам,

че ще вървя обзет от срам,

но няма изход друг за мене,

щом интереси суверенни

ме задължават да съм там!

Шестнадесета сцена

Площадът във Фуенте Овехуна

Лауренсия:

Да любиш във тревога и страдания —

по-тежка мъка няма на света.

Промъкне ли се страх във любовта,

донася само скръб и изпитания.

Потъват в сянка гордите желания,

неясен смут измества радостта.

Как страшно е да виждаш гибелта

на мисли, думи и възпоминания!

О, своя храбър мъж обичам аз,

но за съдбата му от страх треперя,

дано пак жив и здрав да го намеря!

Пази го, Боже мой, във труден час!

Скърбя, че е дошъл — щом е при мен,

а щом е далеч е — ставам труп студен!

Седемнадесета сцена

Лауренсия, Фрондосо

Фрондосо:

О, Лауренсия!

Лауренсия:

Съпруже!

ти как посмя да дойдеш тук?

Фрондосо:

За моята любов по-друг,

по-нежен укор ще е нужен!

Лауренсия:

Пази се, мили, и внимавай,

че злото дебне те отвред!

Фрондосо:

Дано небето най-напред

от злото тебе да избави!

Лауренсия:

Не се ли плашиш от съдбата,

която готви ти съдът?

Измъчва хората до смърт,

обзет от ярост съдията!…

Приготвил е за теб окови,

но гледай да останеш жив!

Аз знам, че Бог е милостив

и ще те върне тук отново!

Фрондосо:

Как да живея аз спокойно,

щом други са в беда? Нима

не ще ме укориш сама,

че съм постъпил недостойно?

Да бягам някъде далече,

от теб да се отдалеча

и да се крия, да мълча?

Да прекратим сръдните вече!

Не само е несправедливо

в опасния за всеки час

живота си да пазя аз —

то е измяна и страхливост!

(Викове зад сцената)

Постой!… Долавям викове!…

О, Боже!… Все по-силни стават!…

Там сякаш старец изтезават!…

Послушай тези гласове!…

Осемнадесета сцена

Същите, (зад сцената — съдията, Естебан, дете, Паскуала, Менго)

Съдията:

Е, старче, хайде! Чакам!… Говорете!…

Фрондосо:

Измъчват стар човек!… Това е грях!

Лауренсия:

Жестокостта е пръв закон за тях!

Естебан:

Поразхлабете малко…

Съдията:

Разхлабете!…

Фернандо кой уби? Да чуем!

Естебан:

Кой ли?

Фуенте Овехуна!

Лауренсия:

Татко мой,

Гордея се със теб!

Фрондосо:

Какъв герой!

…………………………………………

…………………………………………

(Тези два стиха липсват в оригинала)

Съдията:

Момчето

по-здраво да се стегне! Куче, знам,

че знаеш всичко! Хайде, казвай сам!

Мълчиш? Кой бе? Въжетата стегнете!

Дете:

Фуенте Овехуна!

Съдията:

Продължавай!…

Кълна се в краля, моя властелин,

ще ви избеся всички до един!

Кой е убиеца? Момче, признавай!

Фрондосо:

Дете измъчват те, но и детето

отрича!

Лауренсия:

О, народ неустрашим!

Съдията:

Сега — жената!… Да я покачим

на коня!… Колелото завъртете!

Да видим докога ще издържи

на мъките!

Лауренсия:

Гневът го заслепява!

Съдията:

Тук жив човек аз няма да оставя!

Кажи, кой е убиецът?… Кажи?

Паскуала:

Фуенте Овехуна!

Съдията:

Този път

Стегни до края!

Фрондосо:

О, каква омраза!

Лауренсия:

И Паскуала нищо не изказа!

Фрондосо:

Не бой се! И децата се държат!

Съдията:

Ужасно! Омагьосани са сякаш!

Паскуала:

О, Боже!…

Съдията:

Тя ще каже може би!

Паскуала:

Фуенте Овехуна го уби!

Съдията:

Докарайте ми оня, дебелака!

Вържете го добре и започнете!

Лауренсия:

О, Менго, милият!…

Фрондосо:

Не знам дали

ще издържи!

Менго:

Ох!

Съдията:

Много ли боли?

Защо мълчиш? Затягайте въжето!

Менго:

Ох!… Ох!…

Съдията:

Да спрем ли?

Менго:

Ох!

Съдията:

Стегни!…

Кой е убиецът на командора?

Менго:

Ох!… Чакайте!… Ох, ще ви отговоря…

Съдията:

Най-после! Мъничко го отпусни!

Фрондосо:

Той проговаря!

Съдията:

Нека се изправи

със гръб към стълба. Казвай бързо кой!

Менго:

Фуенте Овехуна!

Съдията:

Боже мой,

с мъченията те се подиграват!

До днес нима е виждано това?

Помислих си, че този не изтрая

и всичко ще ми каже най-накрая,

а чух отново същите слова.

Пусни ги!… Уморих се!…

Фрондосо:

Мъж достоен

си, Менго! Бог ще ти се отплати!

Така безстрашно се държеше ти,

че аз за всички вече бях спокоен!

Деветнадесета сцена

Барилдо, Съветникът и Менго излизат от затвора.

Лауренсия, Фрондосо

Барилдо:

Ура за Менго!

Съветник:

Удиви ни!

Барилдо:

Ура!

Менго:

Ох, ох!

Барилдо:

Пийни

си малко, Менго, и хапни!

Менго:

Какво е?

Барилдо:

Ябълково вино.

Менго:

Ох!

Фрондосо:

Хубаво изглежда май.

Сипи му!

Барилдо:

Ето!

Фрондосо:

Наведнъж

го глътна! Туй се казва мъж!

Лауренсия:

И сладките опитай!

Менго:

Дай!

Барилдо:

Таз чаша — в моя чест!

Лауренсия:

Как пие!…

Фрондосо:

Ще изтърпи и таз беда!

Барилдо:

Да ти налея пак?

Менго:

Ох!… Да!…

Фрондосо:

Пий, Менго! Горди с теб сме ние!

Лауренсия:

Но ще му стане зле!

Фрондосо:

Завий

го с нещо, потен е, горкия!

Барилдо:

Да сипвам ли?

Менго:

Да, ще изпия

три чаши още.

Фрондосо:

Има! Пий!

Барилдо:

Наздраве! Страшното премина!…

Какво ти стана, Боже мой?

Менго:

Горчива жилка има… Стой,

налей ми, за да не настина!

Май имам хрема!… Щом целуна

и тази чаша — вече край!

Фрондосо:

Но кой уби Фернандо?

Менго:

Знай,

че бе Фуенте Овехуна!

(Барилдо, Съветникът и Менго излизат)

Двадесета сцена

Фрондосо, Лауренсия

Фрондосо:

Останал е съвсем без сили!…

А кой е — ти кажи, сеньора, —

убиеца на командора?

Лауренсия:

Фуенте Овехуна, мили.

Фрондосо:

Кой, кой?

Лауренсия:

Недей, то бе ужасно!…

Не ми припомняй този час!

Фрондосо:

А теб? С какво убих те аз?

Лауренсия:

С това, че те обичам страстно!

Двадесет и първа сцена

Дворецът на кралете в Тордесиляс.

Кралят, Кралицата, после — дон Манрике

Исабел:

Каква приятна изненада

е идването ви, сеньор!

Кралят:

О, щом ви видя, моя взор

в миг ослепява от наслада!

Отбивам се при вас на път

за Португалия.

Исабел:

За Бога,

какви дела държавни могат

при мен по-често да ви спрат?

Кралят:

Кажете, как е във Кастилия?

Исабел:

Спокойно е във всеки дом.

Кралят:

Не се учудвам никак, щом

цъфти във мир и изобилие

под мъдрата ви кралска власт!

Дон Манрике:

Магистърът на Калатрава

пристигна тук и умолява

да се яви сега пред вас.

Исабел:

Ще го приема с радост.

Дон Манрике:

Той е,

сеньора, още твърде млад,

но вече е навред познат

като добър и храбър воин!

Двадесет и втора сцена

Същите и Магистърът на Калатрава

Магистърът:

Родриго Телиес Хирон,

магистърът на Калатрава,

честта ви кралска днес прославя

и пред кастилския ви трон

за прошка моли. Аз признавам,

че лош съвет ме заблуди,

вървях по пагубни следи

и правото ви накърнявах.

Фернандо Гомес ме увлече

в размирици и във война,

но — ето, в Бога се кълна —

разбрах аз грешката си вече.

Ако за милост съм достоен

и милост дава моят крал,

от днеска ставам ваш васал,

за да ви служа като воин.

И при стените на Гранада,

където нов ви чака бой,

ще видите как мечът мой

сече и удря без пощада!

Повярвайте, че страх ще всея

в противника ви разярен

и знамената с кръст червен

на кулите му ще развея!

Днес петстотин войника давам —

и още повече бих дал,

ако приеме моят крал

за него в бой да се сражавам!

Кралят:

Стани, магистре, от земята!

Тук ти си винаги добре

дошъл!

Магистърът:

Заклевам се, дорде

съм жив, ще бъда ваш приятел!

Исабел:

Почувствах в думите и жеста

у вас как блика смелостта!

Магистърът:

Естер красива за света

сте вие! Вие — Ксеркс божествен!

Двадесет и трета сцена

Същите и дон Манрике

Дон Манрике:

Изпратеният съдия

в градчето, дето бунт се вдигна,

сеньор, току що е пристигнал

и чака вън.

Кралят (към Исабел):

Ще настоя

ти да произнесеш присъда.

Магистърът:

Ако не бях аз ваш васал —

сам командора бих заклал!

Кралят:

Така ли?

Исабел (към краля):

О, не мисля аз

за бунтове и наказания,

а за магистърското звание!

По̀ ще приляга то на вас!

Двадесет и четвърта сцена

Същите и съдията

Съдията:

Сеньор, по ваша воля пратен

в размирното градче, аз там

най-щателно проучих сам

какво е станало. Когато

разпитвах старците, децата,

виновни търсих, ала чист

докрай остана моя лист!

Така и не открих вината!

Там всичките — момци, девойки,

единствения ми въпрос

посрещаха с ответ най-прост.

„Фуенте Овехуна“. Стойки

и твърди бяха, без смущение

ме гледаха, и се кълна,

че никой нищо не призна

и в най-жестоките мъчения!

Дори невръстните момчета,

разпънати на колело,

твърдяха с вдигнато чело:

„Фуенте Овехуна!“ Ето,

над триста душа аз разпитах

с добро и зло, но не успях

да хвана никого от тях!

Какви ли средства не опитах —

напразно! Трябва да призная,

че истината там — уви! —

и Бог не ще установи.

Затуй ще кажа най-накрая:

присъдата си този път

сам трябва да произнесете —

или там всички опростете,

или пък всичките — на смърт!

Сега са тръгнали към вас

и щели тук да се явяват,

сами за всичко да разправят…

Кралят:

Добре, ще ги изслушам аз.

Двадесет и пета сцена

Същите, Естебан, Алонсо, Фрондосо, Лауренсия, Менго, селяни, селянки

Лауренсия:

Кажи, това ли са кралете?

Фрондосо:

Кастилския всевластен трон!

Лауренсия:

Благослови, свети Антон!…

Те са красиви!…

Исабел:

Приближете!

Участвахте ли вие в бунта?

Естебан:

Сеньор, представя се пред вас

покорният на кралска власт

градец Фуенте Овехуна.

Ще кажем правдата, сеньор!

С тиранството си, с тия свои

безчинства, хули и побои

починалият командор

виновен е за всичко! Той

без срам ни грабеше земите,

обезчестяваше жените

и нямахме ни миг покой!

Фрондосо:

Пред вас е селянката млада,

която Бог ми отреди

да бъде в радост и беди

за моята любов награда.

От сватбата я той отвлече,

преди онази първа нощ,

замъкна я — от звяр по-лош! —

във своя дом и я обрече

на срамен плен… Ако сама тя

не бе запазила тогаз

честта си, ясно е за вас

какво я чакаше, горката!

Менго:

А мога ли аз да говоря?

Узнаете ли как към мен

той се отнесе озверен —

ще се учудите, сеньори!

Намесих се да защитя

една девойка — похитили

я бяха, да я изнасилят

и си наситят похотта.

И тоз Нерон със бясна стръв

така жестоко ме наказа,

че стана като нар разрязан

гърбът ми — цял червен от кръв.

Като ме хванаха, та трима

ме биха! Беше бой голям!

Не казвам где — че ме е срам —

но синини там още има!

За да се върна към живота,

с треви и билки се церих,

изхарчих повече пари,

отколкото ми е имота.

Естебан:

Вземете ни под своя власт,

ний искаме да бъдем ваши!

Присъдата ви не ни плаши,

защото вярваме във вас!

На всички ни невинността

е ясна, както ми се струва,

и нека, Боже, тържествува

победно справедливостта!

Кралят:

Не може писмено вината

да се докаже и така,

макар че тежка е, сега

аз ви прощавам. И молбата,

която лично чух от вас,

ще я изпълня — и додето

не дойде господар в градчето,

ще бъдете под моя власт!

Фрондосо:

О, не напразно тая дума

очаквали сме след съда!

И тук, любезни господа,

край на „Фуенте Овехуна“!

Издание:

Испански театър (XVI–XVII век)

Издателство „Народна култура“, 1972

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.